ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 199/5267/22

провадження № 61-18619св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Пророка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлової Юлії Михайлівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у складі колегії суддів Демченко Е. Л., Барильської А. П., Макарова М. О.,

у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дуос Капітал», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 21 вересня 2018 року ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/2789/18 затверджено мирову угоду, укладену 20 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якою визнано, серед іншого, за ОСОБА_2 право власності на будівлі і споруди, які розташовані на АДРЕСА_1 .

На підставі цієї ухвали державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на будівлі і споруди, що розташовані на АДРЕСА_1 : кафе літ. А-1, прибудову літ. а-1, кафе-паб літ. Б-1, навіс літ. б, вбиральню літ. В, Г, альтанки літ. Д, Е, Ж, З, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ. Х, замощення літ. І, огорожі № № 1-3, септик № 4, № 5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; номер запису про право власності: 28827085, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43948316 від 09 листопада 2018 року.

19 березня 2019 року ОСОБА_2 передав зазначений майновий комплекс до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дуос Капітал» (далі - ТОВ «Дуос Капітал»), на підставі чого державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області (далі - КП «Центр реєстрації та надання послуг») зареєстровано право власності за ТОВ «Дуос Капітал».

20 березня 2019 року право власності на майновий комплекс зареєстровано за ОСОБА_1

21 березня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року у справі №191/2789/18 скасовано. 10 червня 2019 року ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Посилаючись на те, що спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, чим порушені права власника земельної ділянки, позивач просив суд:

- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень;

- припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований на АДРЕСА_1 , із закриттям розділу: за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28827085; за ТОВ «Дуос Капітал», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30779497; за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30781241.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

21 червня 2023 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного м. Дніпропетровська у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позовної давності, заявленої представником ОСОБА_1 - адвокатом Павловою Ю. М. у судовому засіданні.

Рішення суду мотивовано тим, що Дніпровська міська рада як власник земельної ділянки, на якій було побудовано спірне нерухоме майно, дізналася про порушення її прав під час апеляційного оскарження ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року у справі № 191/2789/18, проте з позовом у цій справі звернулася після спливу строку, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд першої інстанції зазначив, що нормами цивільного законодавства не передбачено таке поняття, як «триваюче правопорушення», водночас позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

28 листопада 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення.Позов Дніпровської міської ради задоволено частково.

Усунуто перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень, а саме: кафе літерою А-1, загальною площею 209,3 кв. м, прибудови літерою а-1, кафе-пабу літерою Б-1, загальною площею 287 кв. м, навісу літерою б, вбиральні літерами В, Г, альтанок літерами Д, Е, Ж, З, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, літнього театру літерою И, навісу з рукомийником літерою Х, замощення літерою І, огорожі № 1-3, септиків № 4, № 5.

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 000) із закриттям розділу: за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28827085; за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30781241. В іншій частині позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)), позовна давність на який не поширюється.

Земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно - будівлі і споруди, належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Дніпровська міська рада не приймала жодних рішень з приводу надання ОСОБА_2 або ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки для будь-яких цілей, що відповідно до вимог статей 16, 386, 391, 376 ЦК України є підставою для задоволення позову в частині усунення їй перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень, скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу за ОСОБА_2 або ОСОБА_1 (пункти 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній із 16 січня 2020 року).

Дніпровська міська рада визначила ТОВ «Дуос Капітал» третьою особою у справі, у зв`язку з чим позов про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна за ТОВ «Дуос Капітал» задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлова Ю. М. через систему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, в якій просить її скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах:

- Верховного Суду від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22, про те, що принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Отже, створення судом необґрунтованих переваг в поданні та оцінці доказів на етапі розгляду справи першою та апеляційною інстанціями може порушувати принцип рівності прав сторін у процесі. Вибіркова оцінка окремих доказів та залишення поза увагою інших доказів, які мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи, можуть мати наслідком порушення обох зазначених принципів;

- Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), про те, що позовна давність поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зазначила, що власником будівель і споруд на АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , тому не можна вважати, що позов Дніпровської міської ради у справі є негаторним, тобто на який не розповсюджується позовна давність.

Відповідачі у справі є засновниками ТОВ «Дуос Капітал», тому позов заявлено до власників частки корпоративних прав, у зв`язку з чим спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Доводи інших учасників справи

У березні 2024 року представник Дніпровської міської ради - Михайлюк Т. О. звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, у якому зазначила, що об`єкти нерухомого майна споруджені ОСОБА_2 самовільно, без відповідних дозвільних документів, на земельній ділянці, яка не призначена для цієї мети. Дніпровська міська рада як власник земельної ділянки може вимагати усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення земельних ділянок. Такий позов є негаторним, до якого позовна давність не застосовується (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Рух справи в суді касаційної інстанції

07 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного м. Дніпропетровська.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

26 березня 2024 року справу направлено до Дніпровського апеляційного суду для виправлення описки.

У квітні 2024 року справу повернуто до Верховного Суду.

21 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 вересня 2018 року ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/2789/18 затверджено мирову угоду, укладену 20 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнано, серед іншого, за ОСОБА_2 право власності на будівлі і споруди, які розташовані на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 18-28).

На підставі цієї ухвали державний реєстратор Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на будівлі і споруди, що розташовані на АДРЕСА_1 : кафе літ. А-1, прибудову літ. а-1, кафе-паб літ. Б-1, навіс літ. б, вбиральню літ. В, Г, альтанки літ. Д, Е, Ж, З, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ. Х, замощення літ. І, огорожі № № 1-3, септик № 4, № 5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; номер запису про право власності 28827085, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43948316 від 09 листопада 2018 року.

19 березня 2019 року ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Дуос Капітал» прийняло до статутного капіталу зазначений майновий комплекс, на підставі чого державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області зареєстрував право власності за ТОВ «Дуос Капітал».

Того ж дня майновий комплекс перейшов у власність ОСОБА_1 , за яким 20 березня 2019 року зареєстровано право власності (т. 1, а. с. 41, 42).

21 березня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року у справі № 191/2789/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а. с. 29-35).

10 червня 2019 року ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за заявою позивача (т. 1, а. с. 36, 37).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовної давності

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина першої статті 316 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19(провадження № 14-150цс23) та у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) виснувала, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод у користуванні чи розпорядженні майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18), до якого, відповідно до пункту 96 зазначеної постанови Великої Палати Верховного суду позовна давність не застосовується.

Позов власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) є негаторним.

Позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення.

Особа, яка є власником майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та/або розпорядження цим майном.

У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що заявлений у справі Дніпровською міською радою позов є негаторним, тому відсутні підстави для висновку про застосування наслідків спливу позовної давності у справі.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами правил предметної юрисдикції спору

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та інші).

Статтею 1 та частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Отже, правильне визначення юрисдикційності цього спору залежить від установлення того, чи виник між сторонами спір у корпоративних відносинах.

У справі, яка переглядається, Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна.

Із матеріалів справи вбачається, що право власності на нежитлову будівлю, розташовану на земельній ділянці комунальної власності, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі мирової угоди, яка у подальшому скасована; на підставі відповідного акта приймання-передачі ОСОБА_2 передав нерухоме майно до статутного капіталу ТОВ «Дуос Капітал», а товариство, у свою чергу, зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно, і передало право власності на нього ОСОБА_1 .

Тобто вказаний позов заявлено до фізичних осіб з підстав незаконного розпорядження комунальним майном і він стосується порушення майнових цивільних прав територіальної громади.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 червня 2019 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19), від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22), корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання.

У постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спори щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Вказаний спір не стосується корпоративних відносин, оскільки він виник не між учасниками товариства і не з приводу корпоративних прав, а між міською радою та фізичною особою - власником нерухомого майна, і стосується порушення цивільних прав міської ради.

Щодо спору по суті позовних вимог

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У частині першій статті 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Тобто реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16).

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

У справі встановлено, щоземельна ділянка на АДРЕСА_1 , на якій розташовано нерухоме майно - будівлі і споруди: кафе літ. А-1, прибудова літ. а-1, кафе-паб літ. Б-1, навіс літ. б, вбиральня літ. В, Г, альтанки літ. Д, Е, Ж, З, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ. Х, замощення літ. І, огорожі № № 1-3, септик № 4, № 5, належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності.

Вказані будівлі і споруди є самочинним будівництвом, оскільки їх не було введено ОСОБА_2 в експлуатацію, ухвала суду про затвердження мирової угоди, якою було визнано право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , скасована апеляційним судом, Дніпровська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо виділення ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому правильними є висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути земельну ділянку на АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимогу про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2023 року в справах № 925/1006/22 та № 906/296/23.

У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року в справі № 715/196/21 (провадження № 61-19819св21) зазначено, що Чернівецька обласна державна адміністрація зареєструвала право власності на земельну ділянку, якою не вправі розпоряджатися, тому суди правильно виснували, що відновити становище, яке існувало до порушення, можливо шляхом скасування державної реєстрації права власності на землю.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У зв`язку із чим позов Дніпровської міської ради в частині припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований у АДРЕСА_1 : кафе літ. А-1, загальною площею 209,3 кв. м, прибудову літ. а-1, кафе-паб літ. Б-1, загальною площею 287 кв. м, навіс літ. б, вбиральню літ. В ,Г, альтанки літ. Д, Е, Ж, З, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ. X, замощення літ. І, огорожі № 1-3, септік № 4, № 5 (реєстраційний номер 000) із закриттям розділу: за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 28827085; за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 30781241, підлягає задоволенню, про що правильно зробив висновок апеляційний суд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлової Юлії Михайлівни залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
А. С. Олійник
В. В. Пророк