Справа № 752/4723/24
Провадження № 2/752/3880/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Машкевич К.В., за участю секретаря - Тертій К.Б. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповдальніст «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комнальні послуги з липня 2018 року до червня 2023 року в розмірі 5 457, 81 грн., з яких:

-3 827, 82 грн. основного боргу за період часу з 01 липня 2018 року до 01 липня 2019 року;

-1 212, 78 грн. індексу інфляції з 01 липня 2018 року до 01 лютого 2022 року;

-435, 21грн. річних з 01 липня 2018 року до 01 лютого 2022 року.

Посилається в позові на те, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 164 від 15 липня 2004 та Авізо № 246 від 27 квітня 2005 року житловий будинок АДРЕСА_1 передано ТОВ`Новобудова» в експлуатацію та обслуговування.

Відповідач є наймачем квартири АДРЕСА_2 в будинку відповідно до ордера №1990 серія Б від 11 березня 2005 року, виданого на підставі Розпорядження №80 Голосіївської районної в м.Києв державної адміністрації вд 31 січня 2005 року.

Відповідач не сплачує за надані йому житлово-комунальні послуги, в зв`язку з чим утворилася заборгованість з 01 липня 2018 року до 01 червня 2023 року в розмірі 5 475, 81 грн.

Виходячи з цього просить задовольнити позов та сянути з відповідача заборгованість разом з інфляційними збитками та річними в порядку ст.625 ЦК України.

Одночасно з позовом подав заяву про поновлення строку звернення до суду, посилаючись на те, що товариство уже зверталося до суду в вересні 2019 року про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , однак ухвалою суду від 01 травня 2023 року в задоволенні заяви було відмовлено.

В червні 2023 року товариство звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням суду від 17 сервня 2023 року позов був задоволений, однак за заявою відповідача заочне рішення було скасоване, а провадження в справі ухвалою суду від 21 грудня 2023 року було закрите в зв`язку із смертю боржника на момент звернення товариства до суду.

Вважаючи ці підстави достатніми, просить поновити строк для звернення до суду та задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 05 березня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 06 березня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подання відзиву.

28 березня 2024 року відповідач подав відзив, яким проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що він є власником квартири.

Зазначає, що відповідно до наданого позивачем ордера наймачами квартири була ОСОБА_2 , яка в 2006 році приватизувала квартиру та померла в 2016 році, ОСОБА_3 , який помер в 2011 році, та він.

В 2019 році позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 з заявою про видачу судового наказу, однак ухвалою суду від 01 травня 2023 року в задоволенні заяви було відмовлено в зв`яку з відсутністю у неї реєстрації в Голосіївсьому р- ні м.Києва.

В липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, однак ухвалою суду від 21 грудня 2023 року провадження в справі було закрито.

Маючи ордер, позивач знав, що він користується квартирою з 2005 року і ще в 2019 році мав можливість звернутися до суду з позовом до нього, однак з позовом до нього не звернувся, а звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу з ОСОБА_2 .

Подав заяву про застосування строків позовної давності і просить у позові відмовити.

02 квітня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначає, що заборгованість виникла з липня 2018 року.

Товариство вживало заходів для стягнення заборгованості, звертачись до суду до попереднього власника квартири і з цих підстав подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Крім того, зазначив, що свідченням визнання відповідачем боргу є його часткова оплата.

Зазначив також, що з 12 березня 2020 року по всій території України діяв карантин, строк якого неодноразово продовжувався.

Пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину.

З урахуванням цього вважає, що позов пред`явлений в межах строку позовної давності.

03 квітня 2024 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що позивач безпідставно вважає його правонаступником померлої ОСОБА_2 .

Зазначає, що в межах встановлених законом стрків він звернувся з заявою про відкриття спадшини, проте станом на березень 2024 року спадщина ним не прийнята, а тому він не може вважатися правонаступником померлої.

Таким чином, всі дії позивача в 2019 році щодо померлої його не стосуються.

Він не визнає заборгованість і не вчиняв дій, які свідчать про визнання боргу.

Звернув увагу на те, що строк дії карантину закінчився 30 червня 2023 року, а до суду позивач звернувся в березні 2024 року, тобто строк звернення до суду позивачем пропущено.

04 квітня 2024 року позивач подав додаткові пояснення в справі, в яких проаналізував порядок прийняв спадщини та дії, які свідчать про це.

З урахуванням цього вважає відповідача правонаступникм померлої, як спадкоємця, і просить задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 164 від 15 липня 2004 року та Авізо № 246 від 27 квітня 2005 року житловий будинок АДРЕСА_1 передано ТОВ`Новобудова» в експлуатацію та обслуговування.

Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 з 15 березня 2007 року по теперішній час.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордера №1990 серія Б від 11 березня 2005 року, виданого на підставі Розпорядження №80 Голосіївської районної в м.Києв державної адміністрації від 31 січня 2005 року, він був виданий ОСОБА_2 на сім`ю з 3-х осіб: вона, чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 , на право заселення в квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідачем підтверджено при наданні відзиву, що квартира була приватизована ОСОБА_2 в 2006 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Відповідач підтвердив, що після смерті власника квартири звернувся у встановлений законом строк з заявою про відкриття спадшини.

При цьому зазначив, що станом на березень 2024 року спадщину не прийняв.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч.ч.3 та 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований у квартирі з 2007 року.

В заяві до суду зазначає, що в строк, встановлений законом, подав заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, з точки зору закону, відповідач є таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 1297, ст. 1299 ЦК України отримання свідоцтва про право на спадщину та проведення його державної реєстрації спадкоємцем, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, є обов`язком спадкоємця.

Право власності у спадкоємця на успадковане нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації майна.

Таким чином, обов`язок власника квартири, набутої як спадщини, оплачувати житлово-комунальні послуги виникає з моменту прийняття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 15 березня 2018 року в справі № 401/710/15 та від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21.

Таким чином відповідач, як власник, зобов`язний утримувати успадковане ним майно.

Правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Перелік житлово-комунальних послуг визначено статтею 5 Закону.

За змістом ч. 1 ст. 16 Закону надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно.

Таким чином, відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Відповідно до вимог закону споживачі зобов`язані вносити плату за житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг в повному обсязі.

Це відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, 02 березня 2018 року в справі №915/89/16, 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц / провадження № 14-280цс18/ які, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, мають враховуватися судом.

В порушення вимог закону відповідач плату за надані послуги не вносить, що привело до виникнення заборгованості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з того, що відповідач не вносить плату за надані послуги, що привело до виникнення заборгованості, суд вважає заявлені позивачем вимоги до відповдача обґрунтованими.

Крім того, відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

З цього випливає, що правовідносини, які склалися між сторонами з приводу надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора, передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України, вимагати сплати грошей за надані послуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин суд вважає, що позивач, як власник, зобов`язаний утримувати належне йому майно,а також нести відповідальність за порушення строків внесення платежів за надані послуги, а позивач звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Однак,з розрахунку позивача вбачається, що заборгованість утворилася за період часу з січня 2018 року до червня 2019 року.

( а.с. 22 - 24 )

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За змістом ст.ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

В подальшому строк дії карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Тобто, у щомісячних зобов`язаннях споживача зі сплати житлово-комунальних послуг перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2024 року.

Позовом охоплюється період часу з січня 2018 року до червня 2019 року.

З рахуванням цього, суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Суд не знаходть підстав для поновлення цього строку за заявою позивача, виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року в справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Всупереч посиланню на вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним боргу, викладеному в відповіді позивача на відзив, такі відомості в розрахунку заборгованості відсутні.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Запроваджений нормами ЦК України інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу.

Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.

Крім того, в постановах ВП ВС в справах № 911/3677/17, № 911/3680/17 , та № 911/3681/17, також №706/1272/14 від 30 січня 2019 року зазначається, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

В постанові Верховного Суду в справі № 645/45/17 від 16 грудня 2020 року зазначено, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи приведене вище, суд вважає, що будь-яких доказів поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду не надано, а приведені в позові та заявах з процесуальних питань у поядку ст.174 ЦПК України причини не є поважними, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 256,257, 260, 261, 267,322, 509, 526, 625, 1168, 1297, 1299 ЦК України, Законом України» Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82,141, 259, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про сягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич