Справа № 206/3514/24
Провадження № 2/206/1394/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

04.09.2024 Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.

за участю секретаря с/з Лукінова Б.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2024 року до суду надійшла позовна заява позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

В обґрунтування позовної заяви вказано, щоОСОБА_1 надав в борг гроші у розмірі 5600 (п?ять тисяч шістсот) доларів ОСОБА_2 . На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав ОСОБА_1 розписку і отримав гроші. Саме на підтвердження укладання договору позики і передачі грошей і була складена розписка. Однак відповідач свої зобов`язання в строк вказаний в борговій розписці не виконав. ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього з вимогою повернути йому гроші, однак ОСОБА_2 гроші не повернув. Що змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду. Таким чином, з огляду на те, що договором позики не встановлено розмір процентів, а також з урахуванням того, що відповідачем було прострочено виконання взятого на себе грошового зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, просить стягнути на його користь 3 % процентів річних на суму позики у розмірі 491,37 доларів. Враховуючи викладене, просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 5600 доларів США та 3 % процента річних від суми заборгованості у розмірі 491,37 доларів США, загальна сума стягнення у розмірі 6 091,37 доларів США.

Ухвалою суду від 11.07.2024 відкрито провадження по справі, цивільну справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засіданні не з`явився, до канцелярії суду надав заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розгляд справи проводити без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов суду не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив.

На підставі письмової заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, які наявні в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

03 червня 2021 року ОСОБА_1 (кредитор) було передано ОСОБА_2 (боржник) у борг, грошові кошти в сумі 5600 (п`ять тисяч шістсот) доларів США, який ОСОБА_2 зобов`язався повернути в строк до 10.07.2021, що підтверджується оригіналом розписки наявної в матеріалах справи (а.с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц.

Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору позики від 03.06.2021 відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5600 (п`ять тисяч шістсот) доларів США та зобов`язався їх повернути в строк до 10.07.2021 в повному обсязі. Тобто сторони уклали договір позики у простій письмовій формі. На підтвердження укладення договорів позики та факту отримання коштів відповідач написав розписку. При цьому суд вказує, що ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналізуючи наведені правові норми, суд робить висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

При цьому з огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 5600 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 10.07.2021, відповідач не повернув, то через неналежне виконання умов договору позики від 03.06.2021 судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неповернутої суми позики в іноземній валюті, тобто в розмірі 5600 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК.

Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Отже, зважаючи на положення ч. 2 ст. 625 ЦК, враховуючи, що початок прострочення повернення боргу в сумі 5600 доларів США за таким договором позики є 10.07.2021, то суд вважає за необхідне, задовольнити вимогу позивача, щодо стягнення 3% річних за договором позики від 03.06.2021 року у сумі 491,37 доларів США, оскільки за основу була взята прострочена сума, визначена саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України, які підлягають стягненню за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем з повернення отриманої позики.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 27 січня 2016 року по справі № 373/2054/16-ц.

З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів, підлягає задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідача боргу за договором позики від 03.06.2021 в розмірі 5600 доларів США та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 491,37 доларів США за прострочення виконання відповідачем узятих на себе грошових зобов`язань перед позивачем.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2462,41 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,13,141,263-265,263-265, 273, 279,280-281,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики від 03.06.2021 у розмірі 5600 (п`ять тисяч шістсот) доларів США та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 491,37 доларів США, загальна сума стягнення у розмірі 6 091,37 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2462,41 грн. Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст складений суддею 04.09.2024 року.

Суддя О.В. Поштаренко