КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/1972/22
провадження № 22-ц/824/3439/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Томіна Олександра Олександровича на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2022 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2023 року в складі судді Борця Є. О.,

встановив:

23.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» (далі - ТДВ «Міжнародна страхова компанія»), про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов обґрунтований тим, що 17 серпня 2021 року о 17:55 год. на ділянці автодороги «Бориспіль-Яготин», що розташовується поблизу с. Артемівка Бориспільського району, відбулось зіткнення транспортного засобу марки Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки Nissan X-Trail, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 щодо притягнення його до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вина водія ОСОБА_2 у вчиненні даного ДТП підтверджується висновком експерта №57/21 від 30.09.2021 за результатами проведення дослідження обставин та механізму ДТП, складеним експертом Автономовим М. В.

Відповідно до Звіту №01/97.11.21 про оцінку вартості матеріального збитку, складеного оцінювачем ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , матеріальний збиток, завданий власникові Skoda Octavia, держномер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження на дату оцінки складає 60 206, 33 грн.

За проведення експертизи позивачем було сплачено 2 700 грн.

Страховиком автомобіля Nissan X-Trail, номерний знак НОМЕР_2 , на момент вчинення ДТП було ТДВ «Міжнародна страхова компанія».

ТДВ «Міжнародна страхова компанія» перебуває у стані припинення, на будь-які дзвінки та повідомлення не відповідає.

Відповідач ОСОБА_2 на вимоги позивача про відшкодування шкоди не відповідає.

Позивач зазначив, що зазнав душевних страждань, що полягали в пережитому в ДТП переляку, нервовому стресі, моральних стражданнях та переживаннях за стан здоров`я, а також через пошкодження власного майна, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. У позивача змінився звичайний життєвий графік, сняться кошмари, він весь час себе відчуває втомленим, що впливає на його роботу, відносини в сім`ї та відношення до нього оточуючих.

Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 20 000 грн.

Оскільки винним у ДТП є відповідач, моральна та матеріальна шкода, завдана позивачу, має бути відшкодована ОСОБА_2 .

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 60 206, 33 грн, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Також просив відшкодувати витрати на правову допомогу, на проведення оцінки у розмірі 2 700 грн, судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 60206,33 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди в більшому розмірі відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 2 195, 10 грн та витрати на оплату судового збору в розмірі 806, 82 грн.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 227, 50 грн.

У задоволенні заяви в частині стягнення вказаних судових витрат в більшому розмірі відмовлено.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Томіна О. О. про перегляд заочного рішення відмовлено.

31.10.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Томін О. О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У випадку скасування заочного рішення, підлягає скасуванню і додаткове рішення від 03 лютого 2023 року, яким стягнуто витрати на правничу допомогу.

Свої доводи мотивує тим, що відповідачу не було відомо про розгляд даної справи, оскільки частину викликів помилково здійснено на іншу адресу, ніж адреса зареєстрованого місця проживання відповідача, решта викликів з невідомих причин не була доставлена відповідачу працівниками АТ «Укрпошта» та були провернути до суду «за закінченням терміну зберігання».

Посилається на відсутність вини відповідача в заподіянні позивачу шкоди внаслідок ДТП.

Зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення за наслідками даної ДТП було складено на позивача.

Висновок судового експерта Автономова М. В. №57/21 від 30.09.2021, згідно якого відповідач порушив п. 14.6 а) ПДР України, що перебуває в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, зроблено на підставі вихідних даних про те, що подія сталася на перехресті доріг. Між тим, згідно дорожньої розмітки, яка дозволяла обгін, та протоколу огляду місця події, подія сталася не на перехресті, а на а/д Бориспіль-Яготин поблизу села Артемівка біля заїзду до прилеглої території кладовища.

Відповідно до висновку судового експерта Скороход К. М. №175/23 за результатами проведення автотехнічної експертизи по справі № 359/1972/22, в даній дорожній обстановці водій автомобіля Skoda Octavia, д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України, а водій автомобіля Nissan X-Trail, д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2 - відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України.

В даній дорожній обстановці дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 10.1 ПДР України, і , з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та зіткненням з автомобілем Nissan X-Trail, д/н НОМЕР_2 .

В умовах даної пригоди водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути зіткненням автомобіля Skoda Octavia, д/н НОМЕР_1 , з керованим ним автомобілем Nissan X-Trail, д/н НОМЕР_2 , тому в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які знаходилися би в причинному зв`язку з настанням даної ДТП не вбачається.

Окремо звертає увагу, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2021 року у справі №359/9010/21 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не встановлено склад адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_2 , лише процитовано витяги із дослідження судового експерта Автономова М. В. , в якому не зазначено, що воно буде подаватись в якості доказу та що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Крім цього, стягнення суми матеріального збитку з відповідача, а не із страховика, суперечить меті інституту страхування.

Відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» отримання відшкодування шкоди від неплатоспроможної страхової компанії здійснюється через виплату Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - МТСБУ).

Після визнання господарським судом по справі про банкрутство № 922/1726/23 ТДВ «Міжнародна страхова компанія» банкрутом, у МТСБУ в порядку ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає обов`язок здійснення регламентної виплати позивачу.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є власником автомобіля марки «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1 .

17.08.2021 на ділянці автодороги «Бориспіль-Яготин», що розташовується поблизу с. Артемівка Бориспільського району, відбулось зіткнення транспортного засобу позивача та автомобіля марки «Nissan X-Trail», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку експерта №57/21 від 30.09.2021 за результатами проведення дослідження обставин та механізму ДТП , складеним експертом Автономовим М. В. в справі про адміністративне правопорушення №359/9010/21 відносно ОСОБА_1 , який був підготовлений для подання для суду, з технічної точки зору в даній обстановці водій автомобіля «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 16.11 ПДР. В діях водія ОСОБА_1 не вбачається невідповідносте технічного характеру вимогам п. 16.11 ПДР, в тому числі й вимогам п.п.2.3 б), 10.1, 10.3 Правил, які б перебували в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній ДТП водій автомобіля Nissan X-Trail, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогами п 14.6 а) ПДР. В діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 14.6 а) ПДР, які перебували в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року (справа №359/9010/21) провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 щодо притягнення його до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до Звіту №01/97.11.21 про оцінку вартості матеріального збитку, складеного оцінювачем ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , матеріальний збиток, завданий власникові Skoda Octavia, держномер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження на дату оцінки складає 60 206, 33 грн.

За проведення експертизи позивачем було сплачено 2 700 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Nissan X-Trail, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 застрахована відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №203372198 у ТДВ «Міжнародна страхова компанія» (а.с. 227 т.1).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність ТДВ «Міжнародна страхова компанія» () станом на 21.12.2022 знаходиться в стані припинення. 07.12.2021 внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на момент розгляду справи судом першої інстанції не є припиненою.

Постановою Господарського суду Харківської області від 07 березня 2024 року ТОВ «Міжнародна страхова компанія» визнана банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині відшкодування завданої майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідальність за завдану позивачу майнову шкоду внаслідок пошкодження його транспортного засобу повинен нести ОСОБА_2 , який є винною в ДТП особою.

Оскільки ТДВ «Міжнародна страхова компанія», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, перебуває в стані припинення, ця обставина об`єктивно унеможливлює отримання позивачем страхового відшкодування за рахунок страховика.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18,з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

У зв`язку з цим, посилання в позовній заяві на те, що потерпілий має право вибору і пред`явлення позову до винної особи є його абсолютним правом є безпідставними, так як у 2018 році Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше існуючої правової позиції Верховного Суду України й з того часу судова практика незмінна.

У Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга, четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Правовідносини страховика та МТСБУ врегульовано розділом IV Закону № 1961-IV та Ліцензійними умовами провадження страхової діяльності, затвердженими розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 40 від 28 серпня 2003 року (далі - Ліцензійні умови).

Статтею 39 Закону № 1961-IV передбачено, що МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За положеннями цієї норми МТСБУ є самоврядною організацією її засновників (членів) та гарантом відшкодування шкоди, яка має завдання щодо: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій; забезпечення членства України в міжнародній системі автомобільного страхування «Зелена картка» та виконання загальновизнаних зобов`язань перед уповноваженими організаціями інших країн - членів цієї системи; збирання необхідної інформації про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності для узагальнення та внесення пропозицій щодо удосконалення механізму здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; співробітництво з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, координація обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників та/або водіїв транспортних засобів - нерезидентів у разі в`їзду їх на територію України та власників та/або водіїв транспортних засобів - резидентів - у разі їх виїзду за межі України; співробітництво з органами Міністерства внутрішніх справ України та іншими органами державної влади з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; розробка зразків страхових полісів і договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що затверджуються уповноваженим органом; надання страховикам інформації щодо страхових випадків стосовно конкретних страхувальників (частина друга статті 39 цього Закону).

Визначення страхування закріплено у статті 1 Закону України «Про страхування».

Здійснення страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів може відбуватись лише за умови членства страхової компанії у МТСБУ та наявності ліцензії на її здійснення, виданої відповідно до законодавства.

Так, відповідно до пункту 49.1 статті 49 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування та є членом МТСБУ. У разі припинення страховиком членства в МТСБУ уповноважений орган зобов`язаний зупинити дію ліцензії.

Ліцензування страхової діяльності з боку держави має на меті не тільки гарантування законності такої діяльності та її підконтрольності, а й забезпечення відшкодування шкоди за рахунок забезпечення, яке виникає на підставі договору страхування, зокрема договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності володільців транспортних заходів, укладеного відповідно до Закону № 1961-IV та в порядку і на підставах, визначених цим Законом.

Наявність статусу члена МТСБУ надає можливість страховій компанії як юридичній особі здійснювати страхову діяльність, яка насамперед полягає у взятті на себе відповідальності за іншу особу за спричинену шкоду за наслідками ДТП.

Страховики можуть входити до складу МТСБУ як асоційовані та повні його члени, які мають лише право на укладення договорів міжнародного страхування (стаття 50 Закону № 1961-IV).

Припинення членства та виключення із членів врегульовано положеннями статті 52 Закону № 1961-IV.

Зокрема, пунктом 52.1 статті 52 передбачено, що членство страховика в МТСБУ припиняється в разі виключення такого страховика із членів МТСБУ або втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ.

Пунктом 52.2 статті 52 встановлено, що виключення страховика із членів МТСБУ та/або позбавлення статусу повного члена МТСБУ здійснюється рішенням загальних зборів членів МТСБУ за поданням дирекції МТСБУ з таких підстав: а) подання страховиком заяви про припинення членства в МТСБУ або позбавлення статусу повного члена МТСБУ; б) відсутність у страховика ліцензії на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності або її анулювання; в) припинення дії договору про співпрацю між МТСБУ та страховиком - членом МТСБУ згідно із законодавством; г) виключення страховика - члена МТСБУ з Державного реєстру страховиків (перестраховиків); ґ) неплатоспроможність (банкрутство) страховика - члена МТСБУ; д) ліквідація страховика - члена МТСБУ як юридичної особи; е) наявність заборгованості страховика - члена МТСБУ з оплати перестрахувальних платежів за договорами перестрахування, укладеними відповідно до вимог МТСБУ, понад шість місяців; є) порушення страховиком - членом МТСБУ вимог законодавства, положень Статуту МТСБУ, рішень органів управління МТСБУ або договору про співпрацю з МТСБУ.

Підстави позбавлення страховика ліцензії зазначено в розділі 7 Ліцензійних умов. Серед цих підстав, зокрема, нездійснення страховиком страхової діяльності відповідно до виданої ліцензії протягом останніх 12 місяців. Анулювання ліцензії страхової компанії згідно з пунктом 1.8 Ліцензійних умов означає заборону на здійснення страхової діяльності після її анулювання.

Відтак нездійснення страховиком страхової діяльності протягом 12 місяців є підставою для позбавлення його ліцензії на здійснення страхової діяльності, а позбавлення ліцензії з інших підстав у свою чергу є підставою для припинення страхової діяльності, що в обох випадках має наслідком виключення цього страховика зі складу членів МТСБУ (підпункт «б» пункту 52.2 статті 52 Закону № 1961-IV).

За положеннями пунктів 52.4, 52.5 статті 52 Закону № 1961-IV страховик у разі припинення його членства в МТСБУ втрачає право укладати будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Припинення повного членства в МТСБУ позбавляє страховика права укладати договори міжнародного страхування.

Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, в абзаці третьому пункту 2.5 Положення про застосування Держфінпослуг заходів впливу (затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13 листопада 2003 року № 125) прямо передбачено, що в разі призупинення або анулювання ліцензії страховика заборона на здійснення страхової діяльності не поширюється на виконання зобов`язань за вже укладеними договорами.

Таким чином, наслідком анулювання ліцензії страхової компанії буде неможливість укладення такою компанією нових договорів страхування, а також внесення змін до чинних, а не позбавлення її зобов`язань за існуючими договорами. Зобов`язання такої компанії за укладеними раніше договорами не припиняються, тобто виплати страхового відшкодування повинні проводитися в повному обсязі, у тому числі за рахунок страхових резервів.

Таким чином, у випадку нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу МСТБУ він зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього.

Як організація, що створена задля відшкодування шкоди, МТСБУ зобов`язане відшкодувати шкоду, спричинену потерпілим, за певних умов, зокрема, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (підпункт «ґ» частини першої статті 41 Закону), а за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ у таких самих випадках (підпункт «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, бере на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 7 статті 51 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування.

Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому немає значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства.

Одночасно у випадку припинення членства страховика в МТСБУ (виключення з числа членів та/або позбавлення повного членства) у зв`язку з банкрутством та ліквідацією, МТСБУ зобов`язане здійснити регламентні виплати на підставі переданих до нього матеріалів усіх укладених договорів обов`язкового страхування у випадку недостатності коштів і майна страховика для здійснення страхових виплат.

Відповідно до зазначеного Закону з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено обов`язкові умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб.

Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав, і в цих випадках страховик повинен нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), зокрема у пунктах 90, 91.

Колегія суддів зазначає, що зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору суперечать указаній постанові Великої Палати Верховного Суду, в якій не відступлено від правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи відповідній спір, відповіла на питання щодо особи, зобов`язаної відшкодувати шкоду у випадку, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває в стані припинення, банкрутства, фактично не здійснює діяльності.

З огляду на викладене, підстави для відшкодування майнової шкоди за рахунок винної у ДТП особи (власника транспортного засобу) відсутні, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, як власника транспортного засобу, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до укладеного між ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ОСОБА_2 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 227 т.1) страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, складає 130 000,00 грн; розмір франшизи складає -0 грн.

За таких підстав заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 60 206 грн 33 коп. та витрат на проведення експертного дослідження в сумі 2 195 грн 10 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Крім цього, аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи в суді першої інстанції відсутні. Отже, суд першої інстанції розглянув справу в судовому засіданні за відсутності учасника справи - відповідача ОСОБА_2 , належним чином неповідомленого про місце, дату та час судового засідання.

В апеляційній скарзі на оскаржуване судове рішення ОСОБА_7 посилається на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме - неповідомлення його належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції.

За таких підстав ухвалене у справі рішення в частині задоволення позову про відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 5 000 грн також підлягає скасуванню у відповідності до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

На обґрунтування завданої моральної шкоди в сумі 20 000 грн позивач зазначив, що зазнав душевних страждань, що полягали в пережитому в ДТП переляку, нервовому стресі, моральних стражданнях та переживаннях за стан здоров`я, а також через пошкодження власного майна, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. У позивача змінився звичайний життєвий графік, сняться кошмари, він весь час себе відчуває втомленим, що впливає на його роботу, відносини в сім`ї та відношення до нього оточуючих.

Відповідач не довів, що моральна шкода завдана позивачу не з його вини.

Протиправність дій ОСОБА_1 підтверджується висновком експерта №57/21 від 30.09.2021 за результатами проведення дослідження обставин та механізму ДТП , складеним експертом Автономовим М. В. в справі про адміністративне правопорушення №359/9010/21 відносно ОСОБА_1 , який був підготовлений для подання для суду та містить відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 284 КК України.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року (справа №359/9010/21) провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 щодо притягнення його до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що в даній дорожній обстановці присутній факт обгону автомобілем Nissan автомобіля Skoda на перехресті, після якого відбулося зіткнення з автомобілем Skoda, який знаходився в стані виконання маневру ліворуч. Враховуючи наявність перехрестя водій автомобіля Nissan повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 14.6 а) ПДР України. Відповідно до п. 14.6 ПДР, обгін на перехресті заборонено. З пояснень водія ОСОБА_8 від 19.08.2021 вбачається, що останній бачив попереду «Т» подібне перехрестя, проте все одно вирішив здійснити обгін.

Суд критично оцінює наданий відповідачем до апеляційної скарги висновок судового експерта Скороход К. М. №175/23 за результатами проведення автотехнічної експертизи по справі № 359/1972/22, про те, що умовах даної пригоди водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути зіткненням автомобіля Skoda Octavia, д/н НОМЕР_1 , з керованим ним автомобілем Nissan X-Trail, д/н НОМЕР_2 , тому в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які знаходилися би в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Вказаний висновок не враховує доведеності тієї обставини, що подія сталася не на перехресті, де заборонено здійснювати обгін попутного транспортного засобу.

Враховуючи ту обставину, що між протиправними діями відповідача діями і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та доведена його вина, останній зобов`язаний відшкодувати завдану моральну шкоду.

Враховуючи ступінь вини відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, застосовуючи вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Згідно з ч.1, ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що судове рішення в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, підлягає скасуванню також додаткове судове рішення від 03 лютого 2023 року.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню витрати на оплату судового збору в сумі 61,53 грн (6,2 % задоволених вимог).

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У позовній заяві позивач зазначив про обсяг фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, а також про обсяг витрат, які він очікує понести.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем надано: договір про надання правової допомоги №335 від 01.09.2021, укладений між ним та АБ «Романа Сацика»; додаток №1 від 01.09.2021 року до договору про надання правової допомоги; Акт про надану правову допомогу №1 від 23.02.2022 на загальну суму 8000 грн; квитанцію про сплату 4 000 грн; Акт про надану правову допомогу №2 від 30.12.2022 в сумі 13 500 грн; квитанцію про сплату 13 500 грн.; детальний опис робіт ( наданих послуг) на загальну суму 17 500 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, про неспівмірність цих витрат не заявляв.

З огляду на викладене та враховуючи, що розмір задоволених позовних вимог становить 6,2%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 085 грн.

Встановлено, що відповідачем понесено наступні судові витрати: судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення суду в сумі 536,80 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1 488,60 грн.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволена на 93,8 %, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 899,82 грн.

Витрати відповідача по оплаті судової експертизи в сумі 6 000 грн відшкодуванню не підлягають, оскільки судом апеляційної інстанції висновки цієї експертизи не були враховані під час розгляду справи.

Шляхом здійснення взаємозарахування понесених сторонами судових витрат, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати в сумі 753,29 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Томіна Олександра Олександровича задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2022 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди 5 000 грн.

В решті позову про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої майнової шкоди та витрат на проведення експертного дослідження відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 753,29 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційній інстанції не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук