ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 243/3501/22

провадження № 61-8117св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач -Слов`янська окружна прокуратура Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою Оленою Володимирівною, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року в складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П., та касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року в складі судді Хаустової Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року в складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П., у справі за позовом Слов`янської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року Слов`янська окружна прокуратура Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадаструу Донецькій області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що Слов`янська окружна прокуратура під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження від 06 січня 2021 року № 0000003 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявила факт порушення ГУ Держгеокадастру у Донецькій області вимог ЗК України під час надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Так, наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів та надано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867.

На підставі вказаного наказу 12 лютого 2018 року державний реєстратор Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області Булошник І. О. зареєстрував право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку (номер запису про право власності 24822625).

Прокурор вважав, що вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ є незаконним та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка, яка передана за оспореним наказом ОСОБА_1 , - поверненню на користь держави, оскільки ОСОБА_1 уже отримувала безоплатно у власність земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :11:000:0773, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року № 2387-СГ, яку в подальшому відчужила ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року.

Тому, звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у січні 2018 року, ОСОБА_1 приховала той факт, що раніше отримувала безоплатно у власність земельну ділянку, тобто вже використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, та не повідомила про це ГУ Держгеокадаструу Донецькій області, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0867 вибула з державної власності незаконно.

У подальшому ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0867 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , який, у свою чергу, відчужив - ОСОБА_2 .

З огляду на те, що оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області виданий з порушенням норм земельного законодавства, є незаконним, то прокурор вважав, що він підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка повинна бути витребувана від останнього набувача у комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області.

На підставі викладеного прокурор просив суд:

- визнати недійним наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація, земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 06 березня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області позов задовольнив частково.

Витребував у ОСОБА_2 на користь територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області, вартістю 2 440 566,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Стягнув з ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 18 304,25 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 18 304,25 грн.

Витребуючи у ОСОБА_2 на користь держави спірну земельну ділянку, суд першої інстанції керувався тим, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, провадиться один раз по кожному виду використання. Набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ від 02 лютого 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_1 , а тому цей наказ є незаконним.

Суд вважав, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, а тому не набула права власності у передбаченому законом порядку, у зв`язку з чим не набули цього права і ОСОБА_4 як покупець за договором від 07 березня 2018 року, так і ОСОБА_2 як покупець за договором від 10 березня 2021 року.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - держави, а видача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття спірної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади щодо передачі цієї землі у власність, то суд вважав, що наявні підстави для витребування спірної ділянки у ОСОБА_2 як добросовісного набувача відповідно до частини першої статті 388 ЦК України.

При цьому суд вважав, що витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд керувався тим, що прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням строку. Суд вважав, що саме з дати реєстрації кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня 2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, суд першої інстанції керувався тим, що у спорі про витребування майна вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, адвокат Бездольного О. І. Статіва О. В. подала апеляційну скаргу.

Також рішення суду першої інстанції оскаржив в апеляційному порядку прокурор, який просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ та ухвалити нове рішення про задоволення вказаної вимоги.

Ухвалою від 14 квітня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Статівою О. В. , залишив без руху.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без руху, апеляційний суд керувався тим, що заявник не в повному обсязі сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, розмір якого становить 54 912,73 грн, а тому заявнику необхідно доплатити за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 53 302,33 грн.

На виконання вимог вказаної ухвали суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 сплатив 2 111,10 грн судового збору, що в загальному становить 3 721,50 грн, сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою від 24 квітня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою О. В., залишив без руху.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без руху, апеляційний суд керувався тим, що заявник не в повному обсязі сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, який становить 54 912,73 грн, а тому заявнику необхідно доплатити за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 51 191,23 грн.

Ухвалою від 19 травня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою О. В., повернув скаржнику, оскільки у встановлений судом строк недоліки апеляційної скарги не усунені.

Постановою від 01 серпня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року в оскаржуваній частині - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, вказавши на те, що задоволення такої вимоги є не ефективним способом захисту, а ефективним є витребування майна від останнього набувача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_2

31 травня 2023 року ОСОБА_2 через адвоката Статіву О. В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_2 ухвалою від 14 квітня 2023 року, зазначив, що заявнику необхідно сплатити судовий збір за її подання у розмірі 3 721,50 грн. 18 квітня 2023 року ОСОБА_2 виконав ухвалу апеляційного суду та з урахуванням вже сплаченої ним суми здійснив доплату у розмірі 2 111,10 грн.

Згодом ОСОБА_2 отримав ще одну ухвалу апеляційного суду від 14 квітня 2023 року, відповідно до якої суд зобов`язував його сплатити іншу суму доплати судового збору за апеляційну скаргу, а саме у розмірі 53 302,33 грн.

24 квітня 2023 року заявник отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження, а 19 травня 2023 року - ухвалу про повернення його апеляційної скарги.

Вказує на те, що суд апеляційної інстанції постановив чотири ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, зазначаючи в усіх різні суми доплати судового збору.

Заявник зазначає, що він виконав вимоги першої ухвали апеляційного суду від 14 квітня 2023 року, після чого суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду. Тому заявник вважає, що апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу заявнику, порушив норми процесуального права, оскільки нормами ЦПК України не передбачено підстави для повернення апеляційної скарги після відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду з підстав неповної сплати судового збору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури

28 серпня 2023 року заступник керівника Донецької обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає:

- неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: пункту 1 частини першої статті 346 ЦК України (не враховано, що право власності під час відчуження майна уповноваженим органом (власником) припиняється); частини першої статті 387 ЦК України (суди використали спосіб захисту права власності (витребування) щодо особи, яка юридично не є власником та якій таке право власності не повернуто. За наявності нескасованої правової підстави для набуття земельної ділянки іншою особою (наказ ГУ Держгеокадастру) у неї витребувано майно;

- суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 жовтня 2020 року в справі № 381/375/19, від 03 серпня 2022 року в справі № 130/1017/20, від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18;

- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували висновки Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18. Зазначає, що вказані висновки зроблені за відмінних фактичних обставин, а саме коли уповноважені органи не приймали будь-яких рішень щодо відчуження державного майна, а право власності залишилося за державою.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що після прийняття ГУ Держгеокадастру у Донецькій області оскаржуваного наказу право власності держави на спірну земельну ділянку припинилося, тому для його захисту (витребування майна в інших осіб) спочатку необхідно повернути державі право власності, тобто визнати недійсним оспорюваний наказ.

Заявник вважає, що суди не захистили інтереси держави під час вирішення цієї справи, оскільки, незважаючи на витребування земельної ділянки на користь держави, наявність нескасованого наказу ГУ Держгеокадастру може призвести до повторної реєстрації відчуження земельної ділянки за ОСОБА_1 на підставі цього наказу. При цьому оспорений наказ не вичерпав свою дію фактом його прийняття, він є правовстановлюючим документом, який протягом усього часу свого існування надає особі право реалізовувати правомочності власника та розпоряджатися майном. Саме визнання недійсним оспореного наказу та витребування земельної ділянки є належним способом захисту.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 06 липня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Статівою О. В., на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року та витребував матеріали справи із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Ухвалою від 14 вересня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року.

У лютому 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 02 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У серпні 2023 року Слов`янська окружна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін як таку, що прийнята з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0 га ріллі, з кадастровим номером :11:000:0773 (т. 1, а. с. 40).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року № 2387-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :11:000:0773, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 38).

18 листопада 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:000:0773 (т. 1, а. с. 36).

25 травня 2017 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2275, відчужила у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :11:000:0773, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області (т. 1, а. с. 73-76).

19 січня 2018 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області клопотання, яке зареєстровано за № Б-105/0/36-18, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0 га, з них 0,5087 га рілля та 1,4913 га пасовища, з кадастровим номером :06:000:0867 (т. 1, а. с. 41).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та повторно надано безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0867 із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів (т. 1, а. с. 39).

12 лютого 2018 року ОСОБА_1 на підставі зазначеного наказу від 02 лютого 2018 року № 241-СГ зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0867 (т. 1, а. с. 31-33).

07 березня 2018 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 977, відчужила у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області (т. 1, а. с. 77-79).

10 березня 2021 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 829, відчужив у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867.

Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000003, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявлено факт порушення вимог ЗК України при наданні ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у 2018 році у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 27).

20 вересня 2022 року Слов`янська окружна прокуратура Донецької області на адресу Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області направила повідомлення про представництво інтересів держави у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому повідомила про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи просила повідомити, чи планує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави (т. 1, а. с. 80-94).

Згідно з відповіддю від 11 листопада 2022 року № 1852 Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області повідомила, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації вона не має об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади та звернутися до суду за захистом прав держави (т. 1, а. с. 95, 96).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 356 ЦПК України, відповідно до пункту 3 частини четвертої якої до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір - це грошова сума, що сплачується особою, яка звертається до суду. Розмір судового збору визначається законом і залежить від об`єктивних ознак позову (заяви), з яких правовідносин він виник і який предмет позову.

Умови сплати судового збору однакові і рівні для всіх сторін у справі, а пільги щодо його сплати передбачені безпосередньо законом.

Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У справі, яка переглядається, адвокат Бездольного О. І. Статіва О. В. , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, до якої додала квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1 610,40 грн.

Ухвалою від 14 квітня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Статівою О. В. , залишив без руху у зв`язку з тим, що заявник не в повному обсязі сплатив судовий за подання апеляційної скарги, розмір якого становить 54 912,73 грн, та надав строк для доплати судового збору у розмірі 53 302,33 грн (т. 2, а. с. 25).

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_2 сплатив 2 111,10 грн судового збору, що в загальному становить 3 721,50 грн сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги (т. 2, а. с. 47).

Ухвалою від 24 квітня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою О. В., залишив без руху для доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 51 191,23 грн та надав апелянту строк, який не може перевищувати десять днів з моменту отримання копії ухвали суду, для усунення її недоліків.

Копію ухвали суду апеляційної інстанції від 24 квітня 2023 року Статіва О. В. , яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , отримала в електронному кабінеті 24 квітня 2023 року (т. 2, а. с. 53), а ОСОБА_2 отримав ухвалу, на електронну адресу, зазначену ним в апеляційній скарзі, 24 квітня 2023 року (т. 2, а. с. 54), однак у встановлений десятиденний строк вимоги ухвали суду не виконали, недоліки апеляційної скарги не усунули.

Ухвалою від 19 травня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою О. В., повернув скаржнику, оскільки у встановлений судом строк недоліки апеляційної скарги не усунені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання її неподаною та повернення апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України та частини другої статті 357 ЦПК України.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд постановив чотири ухвали про залишення його апеляційної скарги без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору, вказавши різні суми доплати, не може бути взято судом до уваги з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року оскаржили в апеляційному порядку Донецька обласна прокуратура та ОСОБА_2 .

Дніпровський апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою О. В., за результатом розгляду яких постановив дві окремі ухвали від 14 квітня 2023 року, якими залишив без руху апеляційні скарги, вказавши про те, що прокуратурі необхідно сплатити судовий збір у розмірі 3 721,50 грн за оскарження вимоги немайнового характеру, а ОСОБА_2 необхідно доплатити 53 302,33 грн за оскарження вимоги майнового характеру.

Оскільки прокуратура сплатила судовий збір у повному обсязі, апеляційний суд відкрив апеляційне провадження саме за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури. У зв`язку з чим безпідставними є доводи ОСОБА_2 в касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме залишення його апеляційної скарги без руху після відкриття провадження у справі за його апеляційною скаргою.

Посилання в касаційній скарзі на те, що заявник виконав ухвалу апеляційного суду від 14 квітня 2023 року та сплатив судовий збір у повному обсязі є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи доводи касаційної скарги про обмеження заявника у доступі до правосуддя, Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції надавав можливість заявнику усунути недоліки апеляційної скарги, сплатити судовий збір у визначеному судом розмірі. Наслідком невиконання законної процесуальної вимоги є обґрунтоване повернення апеляційної скарги заявнику, а тому відсутні підстави вважити, що суд апеляційної інстанції порушив право заявника на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Отже, заявник розпорядився своїм правами на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в обсязі, який він сам визначив.

За встановлених обставин висновки апеляційного суду не суперечать узагальненим висновкам по суті спору та щодо процесу доказування, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21.

Крім того, Верховний Cуд звертає увагу, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

З огляду на те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали апеляційного суду - без змін.

Щодо касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року

Прокурор оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, а в іншій частині не оскаржує, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України в іншій частині суд касаційної інстанції рішення не переглядає.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Предметом спору у цій справі є визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, витребування цієї ділянки від останнього набувача на користь держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація.

Звертаючись до суду, прокурор, діючи в інтересах держави, посилався на те, що спірна земельна ділянка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частинах першій, другій, третій статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 , набуваючи у власність спірну земельну ділянку, повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно прийнявши наказ від 02 лютого 2018 року № 241-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0867, а тому цей наказ є незаконним.

Однак, встановивши, що спірна земельна ділянка неодноразово була відчужена, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння останнього набувача. Суди не вбачали підстав для визнання недійним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, зазначивши про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 (пункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Оскільки спірне майно вибувало з власності держави у зв`язку з неправомірними діями відповідача, яка не повідомила, що скористалася уже правом безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, та в подальшому відчужила спірне майно, то позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння. У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з обраним позивачем способом захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»).

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року в справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року в справі № 462/5536/16 (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року в справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Тому безпідставними є доводи касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури у відповідній частині.

Посилання заступника керівника Донецької обласної прокуратури на те, що, незважаючи на витребування земельної ділянки на користь держави, наявність нескасованого наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не заважатиме повторній реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області, витребувана у відповідача ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини другої статті 83 ЗК України - територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, що унеможливлює повторну реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 710-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області» території Миколаївської, Малинівської, Райгородоцької, Рай-Олександрівської територіальних громад увійшли до складу Миколаївської територіальної громади Слов`янського району Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року за № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Краматорський район (з адміністративним центром у місті Краматорськ) у складі територій Андріївської сільської, Дружківської міської, Іллінівської сільської, Костянтинівської міської, Краматорської міської, Лиманської міської, Миколаївської міської, Новодонецької селищної, Олександрівської селищної, Святогірської міської, Слов`янської міської, Черкаської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Слов`янський район Донецької області.

Відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

У статті 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Отже, Миколаївській міській раді Краматорського району Донецької області надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27 травня 2021 року згідно із Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».

У зв`язку із цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що, крім витребування спірного майна, належним способом захисту прав та інтересів держави є визнання недійсним оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ.

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :06:000:0867, є неефективним способом захисту і не призведе до відновлення порушеного права позивача, а тому в цій частині суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що не є належним способом захисту порушеного права пред`явлення вимоги про визнання недійсним (незаконним, нечинним) рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, якщо позивач заявив вимогу про витребування майна, оскільки її задоволення охоплює всі наслідки незаконності рішення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року в справі № 483/2263/19 (провадження № 61-13973св21).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року № 241-СГ.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року в справі № 381/375/19, від 03 серпня 2022 року в справі № 130/1017/20, від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження № 61-6706св20) Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області, скасування державної реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку та витребування її на користь держави.

У постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 130/1017/20 (провадження № 61-3406св21) Верховний Суд також погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, витребування спірної ділянки на користь держави.

Водночас Верховний Суд розглянув справи № 381/375/19 та № 130/1017/20 в межах доводів та вимог касаційної скарги, в яких не було наведено доводів про застосування судами неефективного способу захисту порушених прав, не зробив власного висновку щодо використання ефективних способів захисту та застосування відповідних норм права, які регулюють це питання.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18 (провадження № 61-3224св21), на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції виснував про відмову в позові про витребування земельної ділянки, зазначивши, що повернення спірної земельної ділянки не є можливим без визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та державного акта про право власності, які стали підставою вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивачки. Встановивши, що первинною підставою набуття права власності на спірну земельну ділянку є рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів та державний акт на право приватної власності на землю, які є чинними, колегія суддів суду касаційної інстанції виснувала про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачка неправильно обрала спосіб захисту свого порушеного права, а саме не оспорила первинну підставу вибуття спірної земельної ділянки з її володіння.

Наведений висновок суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що для витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, провадження № 12-25гс21; від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21; від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, провадження № 14-206цс21; від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19, провадження № 12-8гс22 та інші).

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний. Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18; від 10 листопада 2021 року в справі № 825/997/17, провадження № 11-281апп21; від 08 серпня 2023 року в справі № 910/8115/19 (910/13492/21), провадження № 12-42гс22; від 04 жовтня 2023 року в справі № 906/1026/22, провадження № 12-33гс23).

Отже, постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18 (провадження № 61-3224св21) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Верховний Суд дійшов переконання, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені у справі, що переглядається, не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду, оскільки суди, врахувавши правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробили правильні висновки про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання незаконним оспорюваного наказу не є ефективним способом захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг ОСОБА_2 та заступника керівника Донецької обласної прокуратури

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою Оленою Володимирівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

О. М. Ситнік