Справа № 158/1279/24
Провадження № 2/0158/397/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2024 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання - Оніщук Н.Є.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що до моменту укладення шлюбу, у 2016 році, ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .
За час перебування у шлюбі, в період з 22.10.2017 року по 17.12.2020 року, ними, як подружжям, зі слів позивача, за спільні кошти подружжя, було проведено капітальний ремонт вищевказаної квартири, обладнано меблями, побутовою технікою.
У серпні 2020 року відповідач змінила вхідні замки до спільної квартири, чим унеможливила подальше проживання позивача у спірній квартирі.
Окрім іншого, просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь судові витрати.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільний справі та призначено підготовче засідання.
17.05.2024 року представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Багіровим Р.А. до суду подано відзив на позовну заяву, у якому вказує, що квартира АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_4 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 та на підставі договору дарування, що свідчить про одноособову власність.
Не заперечує, що під час спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 у спірній квартирі проводилися поточні ремонтні роботи, умеблювання, однак такі покращення здійснювались переважно за кошти батька відповідачки, а також за спільні кошти сімейного бюджету подружжя. Водночас, просить взяти у до уваги, що сімейний бюджет переважно складався із отриманих ОСОБА_4 коштів (заробітної плати), оскільки позивач у період шлюбу не був працевлаштований та не мав постійного стабільного доходу.
Окрім того, вказує, що висновок судової інженерно-технічної експертизи № 8 від 12.04.2022 року, є необґрунтованим та базується на припущеннях, оскільки експертом квартира не оглядалась; останній грунтується виключно на відомостях технічних паспортів, які були видані 27.12.1982 року та 11.11.2021 року. У вищевказаному висновку не встановлено склад та вартість ремонтних робіт, які були проведені у квартирі за час перебування сторін у шлюбі
Зазначає, що ОСОБА_3 не долучив жодних доказів (актів, кошторисів, договорів підряду, дозволів на перебудову квартири, зокрема знесення несучих стін, тощо), які б свідчили, що під час шлюбу із відповідачем у спірній квартирі було проведено ремонтні роботи, внаслідок яких була змінена її площа та техніко економічні показники, а також замінені усі інженерні мережі, а отже, останнім не доведено жодними належними та допустими доказами, що перепланування квартири відбулось під час ремонту, який був проведений під час перебування сторін у шлюбі.
Вважає недоречним посилання ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.12.2023 року у справі № 158/2770/20, оскільки вказаним рішенням встановлено збільшення вартості квартири, а не розмір капіталовкладень в такий ремонт.
Щодо вимог про поділ рухомого майна подружжя вказує, що з долучених до позовної заяви ОСОБА_3 доказів не можливо достовірно встановити, що покупцем перелічених меблів та речей був саме позивач, а не інша особа, і що перелічені речі використовувались спільно подружжям та залишились у користуванні відповідачки.
Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову просить відмовити.
Аналогічні заперечення містяться у відзиві на позовну заяву, який подано до суду ОСОБА_4 17.05.2024 року.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті.
22.05.2024 року представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Полетило П.С. подано до суду відповідь на відзив, згідно якої вважає, що обставини, викладені у відзиві сторони відповідача, не відповідають дійсності, є неправдивими та незрозумілими. Просить врахувати дані пояснення при розгляді справи по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Полетило П.С. позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву, просив їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Багіров Р.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволені відмовити, з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.
Свідок ОСОБА_5 , який є батьком позивача, у судовому засіданні підтвердив, що у 2018 році вони спільно з ОСОБА_6 (син/позивач) здійснювали у спірній квартирі ремонт. Відповідач участі в ремонті квартири не приймала, коштів у поліпшення квартири не надавала. Будівельні матеріали були придбані виключно позивачем.
Свідок ОСОБА_7 (товариш ОСОБА_3 ) в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 після одруження розпочав ремонтні роботи у спірній квартирі. Йому, зі слів позивача, відомо, що на ремонт ОСОБА_3 витрачав власні кошти.
Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н.В., зареєстрованим у реєстрі за №1639, ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 22-23).
22.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №1625, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.11.2020 року - розірвано (а.с.24-25).
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У частині сьомій вказаної статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто, вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц, постанові Верховного Суду від 30.08.2022 року у справі №154/2487/16-ц.
В силу ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
З наведеного слідує, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.12.2023 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, яке сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили, з врахуванням висновку судової інженерно-технічної експертизи №8 від 12.04.2022 року та інших доказів, встановлено, що позивачем не доведено, що майно відповідача за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Вищевказаним рішенням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, суд вважає, що ОСОБА_3 не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що вказані ремонтно-будівельні роботи квартири проводились за його особисті кошти.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 177 992 грн., як затрат, які були понесені на поліпшення (ремонт) квартири площею 64,2 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Також на підтвердження придбання під час перебування у шлюбі спільного майна, яке останній просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_3 долучено до позовної заяви видаткові накладні, товарні чеки, квитанції, частина яких також були предметом дослідження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Надаючи оцінку вищевказаним доказам, суд зазначає, що із частини доданих документів неможливо встановити покупця товару.

Крім того, ОСОБА_3 не доведено факту придбання такого майна, його вартість на час розгляду справи, а також те, що дане майно взагалі існує на момент розгляду справи та перебуває у володінні ОСОБА_4 .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 139 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають, а залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 62, 63, 70, 71 СК України, суд -

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: ОСОБА_2 : адреса: вул. Богдана Хмельницького, 26, поверх 4, офіс 2, м. Луцьк Волинської області.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на листку непрацездатності у період з 21.08.2024 року по 25.08.2024 року та відсутністю електроенергії в Ківерцівському районному суді Волинської області 26.08.2024 року, повний текст рішення складений 27.08.2024 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч