Справа № 524/7978/24
Провадження № 2-зз/524/20/24
УХВАЛА

28 серпня 2024 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

судді Ковальчук Т. М.

за участю секретаря судового засідання Воблікової І. О.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14 січня 2005 року,

УСТАНОВИВ:

30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14 січня 2005 року на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 1/3 частки на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 1997 року № 8906.

На обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що через арешт, накладений на спадкове майно, нотаріус не має можливості видати йому свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом. Таким чином, наявність арешту на майно, за відсутності правових підстав для цього порушує право приватної власності заявника, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а також отримати спадок. Звертає увагу, що накладення арешту на квартиру в цілому було протиправним, оскільки ця квартира станом на 10 січня 2005 року вже була спільною частковою власністю, що належала ОСОБА_1 , братові ОСОБА_2 та батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (по 1/3 частки кожного) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 1997 року № 8906. Таким чином, на переконання заявника, арешт повинен був бути накладений на 1/3 частку квартири, належну ОСОБА_1 , а не на всю квартиру в цілому.

Ухвалою від 01 серпня 2024 року суд прийняв до розгляду клопотання і призначив судове засідання для розгляду її по суті на 05 серпня 2024 року, враховуючи вимоги частини другої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У зв`язку з відсутністю відомостей щодо отримання судових повідомлень Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою і Автозаводським відділом ДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області (яких заявник визначив у своїй заяві учасниками судового процесу), суд відклав розгляд клопотання на 28 серпня 2024 року.

21 серпня 2024 року від Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори і 26 серпня 2024 року від Автозаводського відділу ДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності та ухвалення судового рішення на розсуд суду.

Вивчивши клопотання ОСОБА_1 , заслухавши його думку, дослідивши матеріали, суд дійшов таких висновків.

Суд звертає увагу, що заявник просить скасувати заходи забезпечення позову, застосовані саме Автозаводським районним судом міста Кременчука ухвалою від 14 січня 2005 року.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Така позиція викладена, зокрема, але не виключно, в постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 623/2015/21.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Великої Палати Верховного Суду зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Отже, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Порядок скасування заходів забезпечення позову визначений статтею 158 ЦПК України.

Відповідно до частин першої четвертої наведеної статті суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. У разі надання відповідачем до суду документа, що підтверджує здійснене ним забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Згідно з частинами сьомою, дев`ятою, десятою, тринадцятою статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в пункті 10 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (зі змінами), заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Отже, для скасування раніше вжитих заходів забезпечення позову необхідним є встановлення зміни обставин у порівнянні із тими, що існували при їх застосуванні, коли в результаті такої зміни потреба в застосованих обмеженнях припинила своє існування.

Скасування заходів забезпечення позову слід відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів. При цьому правомірність застосування таких заходів судом відповідач, як правило, не заперечує.

Натомість, скасування ухвали про забезпечення позову здійснюється за наслідками її апеляційного оскарження. У цьому випадку ухвалу скасовує апеляційний суд, якщо під час її постановлення було порушено вимоги закону, зокрема, були відсутні підстави для забезпечення позову.

Виходячи з аналізу поданого заявником клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд зауважує, що матеріали такого клопотання не містять жодного належного доказу, який свідчить про те, що відпали ті обставини, які були підставою для прийняття судом ухвали про вжиття заходів забезпечення позову.

У контексті вказаного, суд зауважує, що наведені заявником аргументи не стосуються питання усунення підстав, за яких заходи забезпечення позову були застосовані, а зводяться до наявності перешкод у реалізації прав заявника як одного із співвласників квартири, що фактично і було метою, з якою накладався арешт на майно. Також заявник висловлює свою незгоду із способом, у який суд застосував заходи забезпечення позову.

Однак, суд, який постановив ухвалу про забезпечення позову, не може скасувати власну ухвалу про забезпечення позову з тих підстав, що заходи забезпечення позову були застосовані безпідставно або з порушенням норм процесуального закону, оскільки такими повноваженнями наділений лише суд апеляційної інстанції.

Зазначене у сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання. Більш того, заявник до свого клопотання не надає копію ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14 січня 2005 року № 32-П, а інформація про таку ухвалу суду відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно з довідкою керівника апарату Автозаводського районного суду міста Кременчука № 91/24 від 01 серпня 2024 року справи про накладення арешту на майно, у яких був стороною ОСОБА_1 , протягом 2004-2005 років до суду не надходили і справи в провадженні не перебували (а.с.14).

Надані заявником до клопотання копії документів не засвідчені у встановленому законом порядку, що унеможливлює встановлення на їх підставі обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 95 ЦПК України). Крім того, такі документи не містять інформації щодо підстав, з яких були застосовані заходи забезпечення позову, в межах якої справи, щодо якого складу учасників.

Згідно з частиною третьою статті 12 і частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Суд дійшов висновку, що заявник не довів наявність підстав, з якими процесуальний закон пов`язує можливість скасування заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заявленого клопотання належить відмовити.

Відповідно до частин п`ятої шостої статті 158 ЦПК України ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 95, 158 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 261 ЦПК України та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2024 року.

Суддя Т. М. Ковальчук