ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 953/18467/21

провадження № 22-ц/818/838/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Бурлака І.В.

за участю секретаря судового засідання Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2023 року, ухвалене суддею Єфіменко Н.В., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності.

В обгрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 . Оскільки вона проживала разом зі спадкодавцем на час його смерті, тому є такою, що фактично прийняла спадщину. Однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, оскільки у неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу.

Просить суд визнати за нею право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Харківської міської ради на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 908грн.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони не є належним відповідачем у справі. Харківською міською радою не порушуються права позивача та не оспорюється право останнього на спадщину. Зазначає, що на даний час відсутні підстави для визнання спадщини відумерлою. Вважає, що суд першої інстанції не вжив всіх заходів щодо встановлення кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 .

Також зазначає, що суд першої інстанції залучив правонаступника позивача без дотримання встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (первісного позивача).

Крім того, суд першої інстанції безпідставно стягнув з них на користь держави витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, не мала можливості реалізувати своє право на спадщину в іншому, ніж судовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що із заявою про прийняття спадщини, у встановлений закон строк, окрім позивача, до нотаріальної контори ніхто не звернувся, Харківська міська рада є належним позивачем у справі.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 .

На підставі договору міни від 12 травня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом восьмої Харківської державної нотаріальної контори Васіковою Л.Є. за реєстровим №2815, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 .

27 березня 1993 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 27.03.1993 року завідуючим відділом (бюро) запису актів громадянського стану.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 07 квітня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

На час смерті ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом зі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.І., а.с.101).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 .

07 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4

07 вересня 2021 року постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Ахмад А.П., відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , за відсутності документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Із змісту постанови вбачається, що відповідно до матеріалів спадкової справи, спадкоємцями всього спадкового майна померлого, по 1/3 частці кожний є ОСОБА_3 дружина спадкодавця, батько спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та мати спадкодавця ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Син спадкодавця ОСОБА_7 спадщини не прийняв, оскільки на день смерті батька не був зареєстрований за однією з ним адресою відповідно до ст.1272 ЦК України.

Спадщину дружина та батьки спадкодавця прийняли фактично, так як були зареєстровані на день відкриття спадщини у спадковій квартирі разом із спадкодавцем.

Заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надходило.

Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6 (т.І, а.с.133).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2022 року замінено первісного позивача ОСОБА_3 на її правонаступника ОСОБА_1 (т.І., а.с.140).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна

Матеріали справи свідчать, що у подальшому ОСОБА_7 (син ОСОБА_4 ) набув право власності на 8/9 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 квітня 2021 року №164 та від 13 липня 2021 року №327, яку у подальшому відчужив на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 липня 2021 року (т.І, а.с.21).

Таким чином, з викладеного вбачається, що ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що загалом становить 8/9 частини вказаної квартири.

У позовній заяві ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , посилається на те, що оскільки вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 , тому має право наряду із іншими спадкоємцями (батьками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя який його пережив та батьки.

За частинами 1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Матеріали справи свідчать, що спадкоємцями, які фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 є: ОСОБА_3 дружина спадкодавця та батьки спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Ахмад А.П. При цьому спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмір 8/9 часток спірної квартири прийняв онук ОСОБА_7 .

Таким чином, на момент подачі ОСОБА_3 , провонаступником якої є ОСОБА_1 , цього позову до суду, після смерті ОСОБА_4 існували спадкоємці, а саме ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, розглянув вимоги до Харківської міської ради, не встановивши коло спадкоємців та не залучив до участі у справі ОСОБА_7 , вирішивши питання про його права та обов`язки.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 51 ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова