ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4405/24 Справа № 199/8208/23 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, (суддя першої інстанції Спаї В.В., повний текст рішення складено 12 лютого 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просив:

Визнати за ОСОБА_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами.

Витребувати від ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 , майно: житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено у повному обсязі.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, наголошує на тому, що судом першої інстанції було грубо порушено норми процесуального права, не залучено приватного нотаріуса Шугаєву Н.С. в якості третьої особи, не надано оцінки того, що позивачем фактично було змінено предмет позову при його уточнені, матеріали справи не містять підтвердження повідомлення відповідача ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Несобіну Т.В. та Департамента адміністратиних послуг та дозвільних процедур.

Наголошує на тому, що всі процесуальні порушення, допущені судом під час розгляду даної цивільної справи, і були підставою для подання представником відповідачки до суду заяви про відвід судді Спаї В.В. З самого початку розгляду справи було упереджене ставлення судді до відповідачки та прослідковувалася явна прихильність до позиції позивача.

В оскаржуваному рішенні судом не надано оцінку жодному доказу. Суд в мотивувальній частині рішення суду лише вдався до перелічення доказів без їх оцінки на достатність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В оскаржуваному рішенні судом не зазначено, які саме докази прийняті судом, які відхилені, мотиви їх відхилення.

На момент відчуження спірного нерухомого майна позивач не був володільцем цього майна і як наслідок, дане майно не вибуло з його володіння поза його волею.

ОСОБА_2 просив рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що обставини непроживання спільно з батьком ОСОБА_5 підтверджуються не тільки актами не проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , які складено та підписано сусідами, а і ще підтверджуються постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 у справі № 199/8289/16-ц.

Вказує, що ОСОБА_1 15 лютого 2010 року уклала з батьком ОСОБА_5 , який не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, договір дарування будинку АДРЕСА_1 та протягом більше 6 років приховувала факт укладання цього договору.

ОСОБА_3 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 адвокат Шпиганович ЄА. У судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Кулаков О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (Т. 1 а.с. 6).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (Т, 1 а.с. 240).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1 а.с. 7), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (Т. 1 а.с. 8).

Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 29.10.2016 р. ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою (Т. 1 а.с. 9).

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2023 р. судом встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрованого за №168, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок з відповідними господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 28 30).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 р. (справа №199/8289/16-ц) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним задоволено повністю: визнано недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493 (Т. 1 а.с. 15 - 19).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2021 р. клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, задоволено повністю: судом скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2016 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, у виді заборони будь-якого відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , до розгляду справи по суті.

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2023 р. та договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.07.2021 р., судом встановлено, що житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. 26.07.2021 р., ОСОБА_1 був відчужений та на даний час належить ОСОБА_4 (Т. 1 а.с. 75-76, 125 126).

Судове рішення у справі №199/8289/16-ц набрало законної сили 29.03.2023 р., що підтверджується постановою Верховного Суду (Т. 1 а.с. 20-25): касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2020 року.

Судом на підставі відповіді №260991 від 06.10.2023 р. з Єдиного державного демографічного реєстру встановлено, що місце проживання відповідача ОСОБА_1 з 09.06.2023 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ( Т.1 а.с. 37).

На підставі довідки про реєстрацію місця проживання від 12.06.2020 р. судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.02.2007 р. (Т. 1 а.с. 50).

Згідно з актом про непроживання, який наданий позивачем, він засвідчений головою квартального комітету ОСОБА_8 04.11.2015 р., свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджують, що ОСОБА_1 , 1974 р.н., по АДРЕСА_1 лише прописана, але не проживає з 2006 р. по даний час, її речі у будинку відсутні (Т1. а.с. 10).

Згідно з письмовим свідченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 04.11.2015 р., підпис якої підтверджена головою квартального комітету №5 ОСОБА_12 та який наданий позивачем, ОСОБА_9 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , стверджує, що ОСОБА_1 , 1974 р.н., по АДРЕСА_1 , не мешкає з 2007 р. (Т. 1 а.с. 11).

Відповідно до акту про непроживання від 19.10.2023 р., який наданий позивачем, гр.гр. ОСОБА_10 (яка мешкає у АДРЕСА_3 ), ОСОБА_11 (яка мешкає у АДРЕСА_1 ), підписи яких засвідчені головою квартального комітету №5 ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , 1974 р.н., по АДРЕСА_1 не проживає з 2006 р. по даний час, її особистих речей у будинку не має (Т. 1 а.с. 79).

За адресою АДРЕСА_1 , було відсутнє газопостачання (Т. 2 а.с. 12), за його підключення 29.07.2015 р. ОСОБА_3 сплачено 1854,00 грн.

На підставі спадкової справи №337/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , син померлого ОСОБА_5 , звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 227), свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 не було видано, постановою нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 26.10.2016 р. було відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 проведена за іншою особою (Т. 1 а.с. 235 звор.).

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 у строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, до нотаріальної контори не зверталися.

29.11.2023 р. ОСОБА_1 звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , зазначивши, що після смерті батька залишилося спадкове майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона прийняла (Т. 1 а.с. 239 звор.).

06.12.2023 р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки станом на час смерті ОСОБА_5 право власності на зазначений будинок було зареєстровано за іншою особою (Т. 1 а.с. 243).

Як встановлено судом на підставі відповіді з ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 08.01.2024 р. №431/156, ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_4 , 07.04.2016 р. на виклик щодо « ОСОБА_13 смерті» гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , виїжджала слідчо - оперативно група №1 АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, був зібраний матеріал щодо «раптової смерті» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , №8463 від 07.04.2016 р.

Допитана судом свідок ОСОБА_14 дала показання, відповідно до яких вона є сусідкою родини ОСОБА_15 , вона мешкає за адресою АДРЕСА_3 , через калитку знаходиться буд. 16; ОСОБА_1 ніколи не жила у буд. АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 жила в своєму будинку, адресу якого свідок не знає, у будинку АДРЕСА_1 мешкали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які померли. ОСОБА_5 знаходився у сина ОСОБА_16 та весь час кликав ОСОБА_16 .

Допитана судом свідок ОСОБА_12 дала показання, відповідно до яких вона є головою квартального комітету №5 з 1990 р. до цього часу, вулиця Георгієвського не відноситься до очолюваного нею кварталу. ОСОБА_1 не проживала по АДРЕСА_1 , вона мешкала по АДРЕСА_2 , за цією адресою розташований будинок, який був придбаний нею приблизно у 2000 р., добудований та в ньому вона мешкає разом зі своєю родиною (чоловік та донька). Нею дійсно була надана довідка про те, що ОСОБА_5 мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки до неї з цього питання звертався ОСОБА_3 , для виклику лікаря, без довідки лікар не відвідує.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_4 придбав спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, та те, що майно вибуло з власності позивача не з його волі, наявні підстави для витребування спірного майна у ОСОБА_4 на користь позивача та визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, що в цьому випадку, з огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, є належним способом захисту порушеного права.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майноу володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247 цс 18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановівід 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших.

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).

Таким чином, право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (Т. 1 а.с. 6).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (Т, 1 а.с. 240).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1 а.с. 7), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвами (Т. 1 а.с. 8).

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2023 р. встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрованого за №168, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок з відповідними господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 28 30).

Також вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (спірне спадкове майно) станом на день смерті ОСОБА_5 (07.04.2016 р.) було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, який був укладений 15.02.2010 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 р. (справа №199/8289/16-ц), яке набрало законної сили 29.03.2023 р., договір дарування від 15.02.2010 р., визнаний судом недійсним з передбаченої ч. 1 ст. 225 ЦК України підстави.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У частині першій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_3 посилався на те, що Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 29.10.2016 р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою, а саме за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 15.02.2010 року, який був укладений між відповідачкою, та її померлим батьком ОСОБА_7 .

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача відповідної заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

Ніхто з учасників справи не оспорював той факт, що ОСОБА_3 у законому порядку прийняв спадщину, а саме після смерті батька звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак як було встановлено, що для отримання спадкового майна позивачу довелось звертатись до суду за для скасування вище вказаного договору дарування.

Доказів постійного проживання відповідачки з померлим батьком, суду надано не було, навпаки, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_17 не проживає у спірному будинку з 2007 року, дану інформацію, відповідачкою не спростовано.

Докази того, що довідка про проживання ОСОБА_5 разом із сином ОСОБА_3 складена не повноважним головою квартального комітету спростовується даними про те, що ОСОБА_5 останній час проживав саме у сина, оскільки у його домоволодінні ніхто не проживав та будинок було відключено від газопостачання.

ОСОБА_1 дійсно 06.12.2023 року, тобто поза межами встановленого строку для подання заяви на прийняття спадщини звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у прийнятті спадщини з підстав відсутності майна (Т.1 а.с 242 243). До того ж судом було вірно встановлено, що ОСОБА_1 не проживала разом із батьком за адресою своєї реєстрації, а тому не вважалася такою, що прийняла спадщину.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, оскільки договір дарування від 15.05.2010 року скасовано постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 199/8289/16-ц, єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_5 є позивач ОСОБА_3 , який у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду, щодо витребування спірного майна від ОСОБА_4 , оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення, відповідно до інформації з Державного реєстру саме він є власником нерухомості, яка була відчужена йому відповідачкою, окрім того, порядок витребування майна відповідає правовим висновкам ВП ВС вказаних у цій постанові і відступати від них апеляційний суд не вбачає жодних підстав. Щодо належного повідомлення ОСОБА_4 то слід зазначити, що останній був належно повідомлений про час та місце розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанції. Так ОСОБА_4 саме за адресою, вказаною ним у договорі купівлі продажу спірного будинку: АДРЕСА_5 , було надіслано судові виклики, які повернулися до суду першої і апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (Т.2 а.с. 9, а.с. 44) (Т. 3 а.с. 49), що є належним повідомленням відповідно до вимог ЦПК України. До того ж судом були надіслані судові виклики за усіма відомими у справі адресами, а також надіслано смс за номером телефону.

Представником відповідача не наведено аргументів, якіб підтвердили незаконність ухваленого рішення, доводи скарги зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями суду, які не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст. 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

А.В. Гапонов

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 29 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи