КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/1738/24 Головуючий у І інстанції - Ул`яновська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, -

установив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування вимог позову, зазначив, що перебуваючи у шлюбі в нього та ОСОБА_2 народилася дочка ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

У подальшому спільне життя між подружжям не склалося на підставі чого, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю, яка створює йому перешкоди у спілкуванні та у вихованні дитини, не даючи змоги спілкуватися з дитиною по телефону, не дозволяє дитині бачитися з ним, проводити вільний час, відвідувати місце його проживання, спільно відпочивати та відвідувати культурні, навчально - виховні та розважальні дитячі заклади.

Вказує, що ОСОБА_2 налаштовує дочку проти нього, ігнорує всі спроби поспілкуватися з дочкою, взяти участь у її вихованні тощо.

При цьому, у відповідача відсутні жодні правові підстави перешкоджати реалізовувати право позивача як батька дитини на спілкування та виховання своєї дочки.

Просив суд, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та участі у її вихованні. ???

Визначити йому способи участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : ??систематичні побачення з дитиною з 8 години першої та третьої суботи та до 20 години першої та третьої неділі місяця, а також у святкові та оголошені державою вихідні дні з 8 до 20 години; ??можливість раз на рік виїжджати за кордон у туристичну подорож разом з дитиною; ??під час літніх канікул брати дитину для виїзду на відпочинок до моря або санітарно - лікувальних закладів; ??безперешкодно спілкуватися з дитиною по телефону; надати можливість під час весняних, зимових та осінніх канікул відвідувати з дитиною вистави, театри, катки, зоопарк та інші дитячи культурні, навчально - виховні та розважальні заклади; ??відвідування з дитиною місця його проживання.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не дочекавшись висновок Органу опіки та піклування ухвалив незаконне рішення.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував та не обґрунтував в оскаржуваному рішенні надані ним скріншоти листування між ним та колишньою дружиною у мобільному месенджері, які свідчать про гострий конфлікт між ними, в тому числі з питання утримання та його спілкування з дочкою.

Просив суд, скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що на апелянта, як військовозобов`язану особу, в період дії правового режиму воєнного часу поширюються законодавчі обмеження, щодо виїзду за кордон, а тому його позовна вимога, щодо можливості раз на рік виїжджати за кордон у туристичну подорож разом з дитиною є безпідставною та такою, що не може бути юридично реалізована на протязі зазначеного періоду.

Зміст доданої апелянтом в якості доказу до позовної заяви переписки у месенджері з донькою ОСОБА_3 , у формі роздрукованих скріншотів, жодним чином не підтверджує його заяву про те, що вона створює йому перешкоди у спілкуванні і вихованні його дитини в частині заборони на спілкування з нею телефоном. Натомість, як видно з переписки, ОСОБА_3 вільно спілкується з батьком, без будь-яких перешкод.

Вказує, що ОСОБА_1 відрізняється запальним, агресивним, настирливим та неврівноваженим характером, а його звична поведінка є деструктивною та негативною, щодо впливу на несформовану психіку і характер дитини.

Наголошує, що сама дитина ОСОБА_3 , в більшості випадків, не має бажання зустрічатися з батьком, про що неодноразово йому говорила.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано суду належних та достовірних доказів, які б у своїй сукупності свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, та здійснює певний вплив на дочку задля перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною.

Також, у матеріалах справи відсутні будь-які висновки компетентного органу за місцем проживання дитини, щодо порядку та способів участі батька у спілкуванні з дитиною.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене.

Згідно зі ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Тобто умовою для звернення до суду з позовом про усунення перешкоду спілкуванні з дитиною та у її вихованні є вчинення перешкод тим з батьків, з ким проживає дитина.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 він не має змоги бачитися з дитиною та брати участь в її вихованні через створені відповідачем перешкоди, у зв`язку з чим просив суд усунути перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини.

На підтвердження доводів позовної заяви позивачем надано суду лише копію рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, копію свідоцтва про народження дитини та копію скріншотів з месенджерів у мобільному телефоні його листування з відповідачем.

Отже, позивач не довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього та створених відповідачем, перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття ним активних дій з метою захисту його, як він стверджує, порушених батьківських прав, з урахуванням відсутності будь-яких висновків компетентного органу за місцем проживання дитини, щодо порядку та способів участі його, як батька у спілкуванні з дитиною, а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною, оскільки підстави для таких вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Правовому захисту у цьому випадку може підлягати право у реалізації якого чиняться перешкоди, тобто здійснюється активна протидія засобам досягнення певної мети, однак позивач про свої спроби зустрітися з дитиною за місцем проживання, у дошкільному закладі, чи інших місцях не повідомляє; до служби у справах дітей з метою уникнення перешкод в отриманні побачень або фіксації фактів порушення його батьківських прав не звертався.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відмова у задоволенні указаного позову через його недоведеність не є перешкодою для підтримки зав`язків між батьком і дитиною у інших формах за погодженням батьків або ж визначення компетентним органом порядку за наявності обставин, що мають істотне значення.

Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою.

Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба