Провадження №: 2/336/393/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2023 року позивач звернувся до Ніжинського районного суду Чернігівської області з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування.

В заяві позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України вироком Ніжинського районного суду Чернігівської області від 13.01.2023 року, сталася смерть ОСОБА_3 , яка доводилася йому матір`ю. Позивач є особою, що перебувала на утриманні загиблої як непрацездатний син, що має статус особи з інвалідністю з дитинства, тому в силу ст. 1200 ЦК України має право на відшкодування шкоди, спричиненої смертю потерпілого. У відповідності до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом тридцяти днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Так як цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Audi 100», за кермом якого під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди знаходився ОСОБА_2 , застрахована відповідачем, представник позивача 13 жовтня 2022 року повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся в порядку, визначеному законом, з заявами про виплату страхових відшкодувань, проте станом на день подання цього позову страхової виплати не отримав, що і зумовило його звернення до суду. У зв`язку з викладеним позивач просить про стягнення на його користь з відповідача 260000 грн. страхового відшкодування, виходячи з того, що в силу пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 законодавчо встановлених мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку, що на момент смерті ОСОБА_3 становило 234000 грн. (6500 грн. мінімальної заробітної плати х 36). Розмір моральної шкоди, встановлений статтею 27.3 Закону обчислюється 12 мінімальними заробітними платами і становить на момент настання страхового випадку 78000 грн. Розпорядженням Нацкомфінпослуг № 538 від 09.04.2019 року «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на дату дорожньо-транспортної пригоди розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановлено в розмірі 260000 грн. на одного потерпілого. Оскільки загальна сума страхового відшкодування у випадку смерті ОСОБА_3 , на отримання якої претендує позивач, становить 312000 грн. (234000 грн. + 78000 грн.), страхова виплата має бути виплачена у встановленому вказаним Розпорядженням розмірі, тобто в сумі 260000 грн.

У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування в розмірі 260000 грн., а також витрати з отримання професійної правничої допомоги в сумі 15000 грн.

Ухвалою судді Ніжинського районного суду Чернігівської області від 18.07.2023 року справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, де внаслідок автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2023 року вона надійшла в провадження судді Щасливої О.В.

На підставі ухвали судді Щасливої О.В. від 21.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання позивач не з`явився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без його участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.

З аналогічною заявою (в частині прохання про проведення судового розгляду у його відсутність) звернувся до суду представник відповідача.

Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили розгляд справи у відсутність її учасників.

З відзиву відповідача випливає, що правовідносини між сторонами врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у відповідності до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 якого якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку виплати страхового відшкодування, який в силу пункту 36.2 ст. 36 Закону не може перевищувати дев`яносто днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Оскільки вирок суду, яким ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, не набрав законної сили, підстав для проведення виплати страхового відшкодування за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула ОСОБА_3 , немає. Само ж по собі існування кримінального провадження є лише підставою для припинення перебігу строків, визначених пунктом 36.2 статті 36 Закону. Саме тому одне з обов`язкових в силу ст. 36 Закону рішень про виплату страхового відшкодування або про відмову в його виплаті страховиком не приймалось через ненастання строку для його прийняття.

Що стосується права позивача на отримання страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника (1); одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів для існування (2). Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Позивачем не надано доказів надання померлою допомоги позивачеві, та чи була ця допомога постійним і основним джерелом коштів для існування. Окрім того, особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, тобто для набуття права на утримання непрацездатна особа має мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Разом з тим представником позивача надано довідку про доходи, з якої випливає, що його доходи за вказаний період перевищували прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, що означає отримання позивачем пенсії, більшої за прожитковий мінімум, встановлений на законодавчому рівні. Окрім того, позивач не звертався за отриманням пенсії по втраті годувальника у зв`язку з загибеллю матері, що ставить під сумнів отримання ним майнової допомоги від матері, а навіть у випадку отримання, - що така допомога була постійним і єдиним джерелом його існування і мала стабільний характер. Крім того, особи, що мають право на відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого, повинні протягом трьох років з моменту дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув потерпілий, подати заяви на виплату страхового відшкодування, тобто на час виплати страхового відшкодування мають бути встановлені всі особи, що були утриманцями загиблої особи. Такі ж самі доводи стосуються вимог про відшкодування моральної шкоди, загальний розмір якої не може перевищувати 78000 грн. і має ділитися між всіма особами, що мають право на її отримання. Матеріалами ж справи не доведено, що позивач є єдиною особою, яка має право на отримання всієї суми страхового відшкодування. Що стосується вимог про покладення на відповідача видатків зі сплати судових витрат, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, при визначенні розміру такого стягнення суд має виходити з критерія реальності адвокатських витрат, а також критерія розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Підготовка позову, що розглядається, не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, додаткового аналізу великої кількості нормативних джерел, оскільки правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним кодексом України та спеціальним Законом.

У зв`язку з вказаними обставинами відповідач просить про відмову у задоволенні позову.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 по вул. Шевченка в м. Ніжин Чернігівської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинула ОСОБА_3 , що доводилася позивачу матір`ю. Причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм автомобіля «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України вироком Ніжинського районного суду Чернігівської області, правил дорожнього руху. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Audi 100», за кермом якого під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди знаходився ОСОБА_2 , застрахована відповідачем.

Главою 67 ЦК України внормовано правовідносини, що витікають з договорів страхування.

Зокрема, за змістом ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 999 ЦК України встановлено обов`язкове страхування, що означає, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як випливає з преамбули вказаного Закону, він (Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 3 Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єкт обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та умови відшкодування шкоди встановлені статтею 5 Закону, згідно із якою об`єктом є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Поняття потерпілих в розумінні вказаного Закону встановлено в статті 1, за змістом пункту 1.3 якої потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Страховим випадком, за змістом ст. 6 Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Як зазначено судом, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована відповідачем.

Порядок здійснення страхового відшкодування врегульований Розділом III Закону.

Зокрема, в статті 22, що віднесена до вказаного розділу, зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого врегульовано статтею 23 Закону, у відповідності до якої шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого (п. 23.1).

Підстави та порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, таким чином внормовані статтею 27 Закону.

27.1. Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

27.2. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Стаття 1200 ЦК України, посилання на яку містить стаття 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», врегульовує відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого.

У відповідності до вказаної норми ЦК у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

З наведених положень цивільного законодавства і Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що коло осіб, які вправі претендувати на відшкодування шкоди у зв`язку із смертю потерпілого, становлять непрацездатні утриманці покійного та непрацездатні особи, що мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Непрацездатними особами за змістом статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є сином загиблої ОСОБА_3 та єдиним членом її сім`ї, що постійно проживав разом з потерпілою на момент її смерті (а. с. 8).

Він має статус особи з інвалідністю третьої групи з дитинства, встановленої довічно, тобто є непрацездатною особою (а. с. 12).

Як зазначено в статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років (п. 2. ч. 2 ст. 36 Закону).

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Таким чином, суд може констатувати, що позивач був непрацездатним членом сім`ї потерпілої і, навіть якщо не перебував на її утриманні, то мав право на таке утримання у відповідності до положень законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію у разі втрати годувальника, тобто має стабільний дохід, але хоч він і сам одержував пенсію, допомога матері була постійним і основним джерелом засобів до його існування, тобто він є членом сім`ї померлого годувальника, який був на утриманні останнього, як такий, що одержував від померлого годувальника допомогу, що була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.

У зв`язку з викладеним суд може констатувати, що позивач є непрацездатною особою, що перебувала на утриманні потерпілої ОСОБА_3 , тобто є особою, що має право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого, в розумінні статті 1200 ЦК України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Дійшовши означеного висновку, суд відкидає твердження представника відповідача про недоведеність того, що позивач перебував на утриманні у померлої матері, оскільки:

-по-перше, суд, оцінивши встановлені ним фактичні обставини крізь призму вимог означених нормативних джерел, прийшов до висновку про перебування позивача на утриманні ОСОБА_3 як непрацездатного члена її сім`ї, що отримував від неї допомогу, що була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування;

-по-друге, навіть, якби він не перебував на утриманні у матері, він мав би право на таке утримання як непрацездатний член її родини, тобто мав право на одержання від потерпілої утримання на день її смерті, як зазначено в частині 1 ст. 1200 ЦК України.

Дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), встановлені статтею 34 Закону, в силу якої страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (ч. 34.1. ст. 34).

За змістом п. 34.2. ст. 34 протягом десяти робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено порядок подання та вимоги до заяви про страхове відшкодування

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (п. 35.1 ст. 35).

До заяви додаються, зокрема, : е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника (п. п. «е» п. 35.2 ст. 35 Закону).

13 жовтня 2022 року з метою реалізації права на отримання страхового відшкодування позивач в особі представника ОСОБА_4 звернувся до страховика з заявою про його (відшкодування) перерахування на картковий рахунок представника (а. с. 6, зворотній бік).

Статтею 36 Закону врегульоване прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та порядок його виплати страховиком.

Страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (п. 36.1.ст. 36).

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) (п. 36.2.ст. 36).

Як встановлено судом, звернення позивача до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування не увінчалось прийняттям жодного з рішень, передбачених статтею 36 Закону, а саме: рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову в його здійсненні.

Пояснюючи відсутність будь-якого з рішень за результатами розгляду заяви позивача, представник відповідача посилається на положення пункту 36.2 статті 36 Закону, відповідно до якого якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку прийняття страховиком припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Так як вирок Ніжинського районного суду Чернігівської області від 13.01.2023 року, яким ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, не набрав законної сили, зазначає у відзиві представник відповідача, строк прийняття рішення про задоволення заяви про виплату страхового відшкодування або про відмову в його задоволенні має бути зупиненим до моменту набрання чинності вказаним вироком.

Суд не погоджується з наведеними твердженнями, виходячи з такого.

Вироком Ніжинського районного суду Чернігівської області від 13.01.2023 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до шести років позбавлення волі за порушення правил безпеки дорожнього руху, які перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої ОСОБА_3 (а. с. 16-19). Означеним процесуальним рішенням встановлено вину ОСОБА_2 у спричиненні смерті потерпілої.

Означений вирок не набрав законної сили, оскільки був оскаржений обвинуваченим з мотивів суворості покарання до Чернігівського апеляційного суду, де провадження в справі зупинено через проходження ОСОБА_2 військової служби.

Статтею 1187 ЦК України внормовано відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Як випливає із змісту частини 5 статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З наведеного випливає, що володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності за спричинену з використанням цього джерела шкоду лише у випадку дії непереборної сили або умислу потерпілого.

Згаданий судом вирок суду не містить жодної інформації про наявність таких обставин, пов`язаних із спричиненням обвинуваченим шкоди.

Як слідує з роз`яснень в пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

В постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18) наявний висновок про те, що у випадку заподіяння шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, джерелом підвищеної небезпеки відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Як випливає з постанови Верховного Суду України від 01.07.2020 року у справі № 554/858/19, особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією і шкодою. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини), відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Означені висновки в силу вимог статті 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин.

Таким чином аналіз змісту статей 1166, 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди життю або здоров`ю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.

Означених обставин в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 не лише не встановлено, а вони взагалі не були предметом судового розгляду, під час якого обвинувачений беззастережно визнавав свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні.

Проте, як вже зазначено судом, навіть за умови встановлення відсутності ознак вини в його поведінці, тобто у відсутність ознак кримінально караного діяння в його діях, він є суб`єктом відповідальності за спричинену потерпілій шкоду.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення на його користь належного йому страхового відшкодування.

На вказаний умовивід суду не впливають твердження представника відповідача про наявність підстав для зупинення прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у його здійсненні через відсутність рішення суду, яке набрало законної сили, виходячи з такого.

У відповідності до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку прийняття страховиком рішення припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

З наведеного положення законодавства випливає, що припинення вказаного строку може бути зумовлено невизначеністю відомостей про подію дорожньо-транспортної пригоди та про причетність до неї володільця джерела підвищеної небезпеки.

Між тим за вказаних судом обставин є очевидним дотичність застрахованого транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 , до дорожньо-транспортної пригоди та причинний зв`язок між смертю потерпілої і діями особи, що на належній правовій підставі керувала застрахованим транспортним засобом.

За наведених обставин бездіяльність страховика не можна визнати такою, що підпорядковується вимогам законодавства, а мотиви, на які посилається представник відповідача, обґрунтовуючи цю бездіяльність, наповнені лише формальним змістом.

Між тим зволікання з виплатою належного позивачеві відшкодування з урахуванням невизначеності терміну, коли буде прийнято будь-яке з рішень, що передбачені статтею 36 Закону, посягає на право позивача як непрацездатної особи, тобто особи з обмеженими фізичними можливостями, що позбавлена здатності самостійно отримувати доходи та перебувала на утриманні потерпілої, на отримання належних йому грошових сум у зв`язку із смертю годувальника.

Як зазначено судом, законом встановлено, що загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Обрахована таким чином сума страхового відшкодування становить 234000 грн. (6500 грн., що становлять розмір мінімальної заробітної плати в 2022 році, х 36 місяців).

Вирішуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди суд не знаходить підстав для її задоволення, оскільки позивач не є суб`єктом її отримання.

Як зазначено в пункті 27.3. ст. 27 Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

З наведеного випливає, що на компенсацію моральної шкоди у зв`язку із смертю потерпілого вправі претендувати лише чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі) та діти (усиновлені).

Між тим позивач, 1978 року народження, досягнувши віку повної цивільної дієздатності 5 березня 1996 року, втратив правовий статус дитини, а та обставина, що біологічно він походить від загиблої ОСОБА_3 та як непрацездатний член її сім`ї перебував на утриманні матері, не наділяє його правом на отримання відшкодування моральної шкоди в розумінні наведеного положення законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Вирішуючи вимоги про покладення на відповідача видатків з отримання професійної правничої допомоги, суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з такого.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до наданому суду договору про надання правової допомоги від 21.06.2023 року адвокатське бюро «Синюк та партнери» приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги з представництва інтересів ОСОБА_1 на всій території України, в усіх судах України та міжнародних судах, в усіх міністерствах та відомствах і т. і. (а. с. 21-22).

Разом з тим всупереч вимог наведеної частини 3 ст. 137 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що він фактично поніс будь-які видатки з отримання правничої допомоги та які це витрати.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для розв`язання цієї вимоги на користь позивача, який у відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення з цього питання може звернутися до суду з окремим позовом за загальними правилами цивільного судочинства.

Судовий збір, пільги щодо сплати якого є у позивача, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства належить стягнути з відповідача на користь держави в сумі, що пропорційна розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 979, 980, 990 України, ст.ст. ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34, , на користь ОСОБА_1 , що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , страхове відшкодування в сумі 234000 грн.

Решту вимог залишити без задоволення.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34, , в дохід держави 2340 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Суддя О.В. Щаслива