Провадження №2/487/311/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання - Беспалько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі м. Одеси про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.08.2005, який на теперішній час фактично припинений. У сторін під час спільного проживання народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після повномасштабного вторгнення РФ на територію України позивач разом із сином були змушені переїхати до м. Одеси, як внутрішньо переміщені особи та проживають в орендованій квартирі. Він як батько займається вихованням сина, забезпечує дитині належний рівень життя, утримує його матеріально, піклується про стан його здоров`я. Між ним та відповідачкою виникають суперечки з приводу проживання та виховання сина та не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини. Крім того, йому стало відомо про намір відповідача виїхати за межі України разом із сином та остання погрожувала, що позбавить його можливості спілкуватися та бачитися із сином. Вважає, що зміна місця проживання може завдати дитині емоційні та душевні страждання, враховуючи, що у нього із сином з народження сильний психологічний контакт та прив`язаність один до одного, вони разом проводять багато вільного часу. За таких обставин вважає, що дитині буде кращі залишатися проживати саме разом із батьком.

Ухвалою від 06.04.2023 судді Київського районного суду м. Одеса справу було направлено за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва за місцем реєстрації відповідача.

Ухвалою від 12.06.2023 справу прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання по справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради та витребувано висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

07.08.2023 позивач подав заяву про долучення до матеріалів справи рішення суду про розірвання шлюбу.

07.08.2023 позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позовних вимог.

09.08.2023 відповідачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила задовольнити позов.

19.09.2023 і 20.09.2023 позивач подав заяву про долучення до матеріалів справи доказів.

08.11.2023 до суду надійшов лист Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про відсутність підстав для надання органом опіки висновку, враховуючи, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцятилітнього віку та відповідач по справі не заперечує проти позовних вимог позивача.

Ухвалою від 08.11.2023, за клопотанням представника позивача, залучено до участі у справі Служба у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі м. Одеси та витребувано письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини.

19.12.2023 надійшла відповідь зі Служби у справах дітей Одеської міської ради, що Служба не є органом опіки та піклування та не має повноважень про надання висновку щодо розв`язання спору, із зазначенням, що місце проживання дитина яка досягла 14 років визначається нею самою. Ухвалою від 01.02.2024 закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

25.05.2024 позивач подав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що він займається вихованням сина, забезпечує дитині належний рівень життя, самостійно утримує його матеріально, піклується про стан його здоров`я. Між ним та відповідачкою виникають суперечки з приводу проживання та виховання сина та у забезпеченні його умов проживання. Йому стало відомо про намір відповідача виїхати за межі України разом із сином та остання погрожувала, що позбавить його можливості спілкуватися із сином, також відповідач не має достатнього доходу для належного утримання та розвитку дитини.. Вважає, що зміна місця проживання може завдати дитині емоційні та душевні страждання, враховуючи, що у нього із сином з народження сильний психологічний контакт та прив`язаність один до одного, вони разом проводять багато вільного часу. За таких обставин вважає, що дитині буде кращі залишатися проживати саме разом із батьком. Просив позов задовольнити.

26.06.2024 представник позивача адвокат Долгова Л.В. подала до суду заяву про розгляд справи за її та позивача відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.2005, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2023. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягів з реєстру територіальної громади м. Миколаєва позивач, відповідач та неповнолітній ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, позивач разом із ОСОБА_4 у 2022 році були змушені переїхати до м. Одеси, як внутрішньо переміщені особи та проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договору оренди жилого приміщення від 13.07.2022, після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітній ОСОБА_4 залишився проживає разом із батьком.

Позивач посилався, що підставою звернення до суду з даним позовом є те, що сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам.

В той же час, відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із батьком задовольнити, що свідчить проте, що сторони дійшли згоди відносно того, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст. 29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час розгляду справи має повних 15 (п`ятнадцять) років.

Органом опіки та піклування Миколаївської міської ради до суду не надано висновку щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини, враховуючи, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцятилітнього віку та відповідач по справі не заперечує проти позовних вимог позивача.

Суду не надано доказів та судом не встановлено, що позивачем не створені належні умови для виховання та розвитку дитини, згідно наданих позивачем доказів, останній працює, має постійний дохід, займається вихованням, навчання та розвитком дитини.

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною - сином сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чотирнадцяти років, останній вправі визначати самостійно місце свого проживання, а тому правових підстав для визначення щодо вказаної неповнолітньої особи, яка досягла чотирнадцяти років, цим судовим рішенням місця її проживання немає.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 10, 12, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі м. Одеси про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна