Справа № 703/4721/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Биченка І.Я.,

за участю

секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,

установив:

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона декілька років проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, а 28.10.2023 вона з ним уклала шлюб.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації вона вимушено перемістилась із м. Харкова до більш безпечного регіону, а її чоловік із своїм сином від першого шлюбу Глібом перемістився із м. Курахове Донецької області. Тобто, на даний час вони є внутрішньо переміщеними особами.

Вони проживали однією сім`єю в АДРЕСА_1 . У вказаному будинку вони проживали за згодою власника, кошти за користування чоловік оплачував шляхом банківського переказу на картку власниці будинку.

Останнім часом її чоловік почав проявляти до неї прояви агресії, висловлювався до неї в грубій і непристойній формі, ображав та принижував її, виганяв з будинку та вимагав, щоб вона повернулась до м. Харкова. Також чоловік вчиняв неправомірні дії і до свого сина, якого він забрав з Харківського центру соціальної підтримки дітей та сімей, а саме: бив його по ногам та іншим частинам тіла. Однак, після кожного випадку агресії перед надходженням коштів допомоги на проживання для внутрішньо переміщеної особи, просив вибачення та обіцяв, що більше нічого подібного не робитиме.

Раніше, у січня 2024 року, вона вже зверталась до поліції із заявою щодо вчинення чоловіком домашнього насильства, у зв`язку з чим постановою суду він був визнаний винним, однак провадження у справі було закрито за малозначністю, та як вони примирились на момент розгляду справи, про що вона просила суд у своїй заяві.

Після цього випадку неправомірні дії чоловіка повторювались, однак він знову просив пробачення та обіцяв, що таке було в останній раз, тому до поліції вона не зверталась.

Водночас, ОСОБА_3 свої неправомірні дії не припинив та 05.08.2024 продовжив ображати її, принижувати та вимагати, щоб вона покинула житло, в якому вони проживали разом. При цьому, він також грубо поводився із своїм неповнолітнім сином, завдавши йому декілька ударів, який того дня мав ознаки гострого інфекційного захворювання та підвищену температуру.

Так як того дня її стан також був незадовільним (знаходилась на 22 тижні вагітності, мала висипання на шкіра та підвищення температури), вона звернулась до сімейного лікаря, якому, окрім своїх скарг, також розповіла про те, що ОСОБА_4 потребує медичної допомоги.

Близько 14:40 05.08.2024 сімейний лікар приїхала до їхнього будинку, де провел оглд дитини, призначивши йому лікування. В ході огляду лікар побачила синці на тілі хлопчика, а ОСОБА_4 повідомив лікаря про те, що його бив батько. Почувши таке, її чоловік сказав лікарю, що вона божевільна, а їй сказав, що «їй не жити». Він намагався забрати її телефон, однак йому це не вдалось.

Оскільки погрози в її бік були обґрунтованими та реальними, враховуючи, що раніше він неодноразово вчиняв щодо неї неправомірні дії, вона, взявши свої документи, вимушена була залишити буди нок та вийти з нього разом із лікарем.

В подальшому вона звернулась до священика, який відвіз її до будинку знайомих в с. Березняки, де вона залишилась на ніч, оскільки боялась повернутись додому.

Вранці 06.08.2024 вона вирішила повідомити про те, що сталось, поліцію. За її повідомленням працівники поліції виїхали до неї на залізничний вокзал, а в подальшому поїхали до її місця проживання, однак чоловік ні її, ні працівників поліції до будинку не впустив. Того разу матеріали відносно чоловіка складені не були.

09.08.2024 вона знову намагалась зайти до будинку за своїми речами, однак чоловік змінив всі замки та не допустив її до будинку, у зв`язку з чим вона знову була змушена звернутись до поліції.

Так як ОСОБА_3 її до будинку не пускає, вона змушена шукати прилисток для себе. До теперішнього часу вона не має можливості зайти до житла та користуватись своїми речами.

Заявник стверджує, що вона не може замовчувати фактів неналежного виховання дитини, що й стало однією з причин вчинення протиправних дій відносно неї ОСОБА_3 та є підставою для побоювань продовження ним таких дій в майбутньому.

Їй також відомо, що чоловік був раніше судимим за вчинення пограбування із застосуванням фізичного насильства, за що він відбував реальне покарання та тривалий час перебував у місцях позбавлення волі. Вказаний факт значно підвищує її тривожність, оскільки із останніх випадків її агресії вона зрозуміла, що він може дійсно реалізувати свої погрози та позбавити її життя або завдати значних тілесних ушкоджень.

Враховуючи наведене ОСОБА_1 происть суд видати обмежувальний припис строком на гість місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 :

- усунути перешкоди у користуванні майном, які чиняться ОСОБА_3 за місцем їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання їй безперешкодного доступу до житла та її майна;

- заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших міць її частого відвідування;

- заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб її розшукувати, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який час спілкуватись з нею;

- заборонити ОСОБА_3 вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою від 29 серпня 2024 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.

У судове засідання з`явилась заявник.

Заінтересована особа про причини неявки суд не повідомив, будь яких заяв чи клопотань до суду не подав, хоча про місце, день і час розгляду справи він був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки, що підтверджується довідкою про доставку СМС-повідомлення.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засідання просила задовольнити її заяву та видати обмежувальний припис. Додатково пояснила, що вона на даний час вагітна і дії її чоловіка негативно впливають на неї.

Відповідно до ч.1,2 ст.350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі та їх фактичне місце проживання/перебування зареєстроване як ВПО за адресою: АДРЕСА_1 .

Між заявником та чоловіком постійно виникають сварки та конфлікти. ОСОБА_1 здійснено ряд звернень до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій чоловіка по відношенню до неї.

Так, постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №703/486/24 від 28 лютого 2024 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно своє дружини.

09 серпня 2024 року відносно ОСОБА_3 було видано терміновий заборонний припис серії АА №458911 строком на 10 діб, яким заборонено йому контактувати із ОСОБА_1 у будь-який спосіб.

Втім, незважаючи на вжиті заходи, ОСОБА_3 не змінив своєї поведінки та продовжив вчиняти домашнє насильство психологічного, економічного та фізичного характеру відносно своєї дружини.

Як визначено у статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У статті 27 Конституції України зазначено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Україна, як кожна держава учасниця, що ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взяла на себе негативні та позитивні зобов`язання щодо забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції та протоколах до неї. Це означає, що з одного боку держава зобов`язується утримуватися від порушень прав і свобод людини через дії своїх повноважних осіб (негативні зобов`язання), а з іншого охороняти права і свободи людини від порушення їх з боку приватних осіб (позитивні зобов`язання).

Так, стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145).

Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

Пунктом 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини 3, 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

Таким чином, зважаючи на наведені норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 756/2072/18, від 09.12.2019 у справі № 756/11732/18, від 29.08.2019 у справі № 640/23804/18, від 02.09.2020 у справі № 635/4854/19-ц, від 10.02.2021 у справі № 761/49109/19 та від 12.04.2023 у справі № 374/137/22.

Відповідно до статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні.

Матеріалами справи підтверджено, що заявник ОСОБА_1 вимушена була покинути своє місце постійного проживання, оскільки відчувала реальну загрозу для свого життя.

Також, вже протягом тривалого часу ОСОБА_1 проживає в ЖКЦ «Мережа» при благодійній організації «100% життя Черкаси», що підтверджується довідкою від 15.08.2024, де отримує психологічну допомогу, що в свою чергу підтверджує наведені нею доводи.

Фактичні обставини справи свідчать про системний характер відповідних дій з боку кривдника по відношенню до заявника, а також про наявність ризиків їх повторення в майбутньому, що з урахуванням рекомендацій психолога за наслідками співбесіди зі ОСОБА_1 негативного відображається на її психологічному стані.

Крім того, суд враховує, що заявниця перебуває на обліку по вагітності, що підтверджується наданою нею медичною документацією.

Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази, суд вважає доведеним факт, що ОСОБА_3 вчиняє домашнє насильство щодо заявника, а тому є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 необхідно видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , яким зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 домоволодінням АДРЕСА_1 , заборони йому переслідувати ОСОБА_1 та, в будь який спосіб спілкуватися з нею, в тому числі вести листування, телефоні переговори, або контактувати через інші засоби зв`язку, як особисто, так і через по сторонніх осіб.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування таких обмежень як заборона кривднику наближатися на 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи, оскільки заявником не конкретизовано адреси таки місць, тому в подальшому виконати таке рішення не вбачається суду можливим.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 не просила заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці їх спільного проживання (перебування).

Також, суд враховує, що згідно положень ст. 350-6 ЦПК України видача обмежувального припису на строк шість місяців є максимальним терміном і обмежувальний припис може бути видано на строк від одного місяця.

Так, в поданій заяві заявницею взагалі не наведено аргументів видачі обмежувального припису на максимальний строк.

Суд вважає, що видача обмежувального припису на строк шість місяців є досить тривалою в такій ситуації. Тому, суд приходить до висновку, що обмежувальний припис необхідно видати на строк чотири місяці.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Згідно із частиною 4 статті 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 264, 293, 294, 315, 319, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: Донецька область, Покровський район, м. Курахове, фактичне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 :

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди постраждалій особі ОСОБА_1 у користуванні майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання їй безперешкодного доступу до житла та її майна;

-заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

-заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Встановити строк дії обмежувального припису 4 (чотири) місяці з часу проголошення даного судового рішення.

В решті заяви відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Попередити ОСОБА_3 , що за умисне невиконання обмежувальних приписів передбачена кримінальна відповідальність за ст. 390-1 КК України.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника.

Рішення суду про видачу обмежувального припису допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 06.03.2024 органом №7126;

заінтересована особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: Донецька область, Покровський район, м. Курахове, фактичне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя І.Я. Биченко