ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року м.Суми

Справа №592/5506/23

Номер провадження 22-ц/816/1286/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області,

треті особи Сумська міська рада, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нестеренка Анатолія Васильовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року, в складі судді Алфьорова А.М., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

27 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, треті особи: Сумська міська рада, ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права приватної власності на землю.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 1992 року вона є власником 48/100 частин житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 52/100 частини вищевказаного будинку та господарських будівель за вказаною адресою є ОСОБА_3 .

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_2 було сформовано земельну ділянку 0,0466 га, кадастровий номер :20:021:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказані земельні ділянки межують одна із одною та сформована вищевказана земельна ділянка відповідачем так, що належний їй сарай літ. «Б» по АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0466 га кадастровий номер :20:021:0017, що суперечить ст. 120 ЗК України.

З метою приватизації земельної ділянки площею 0,0306 га по АДРЕСА_1 , позивач замовила Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення № РВ-23 від 20 березня 2023 року було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру через розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки, або її частини. На цей час земельна ділянка з кадастровим номером :20:021:0017 у власності чи користуванні фізичних та юридичних осіб не перебуває. Тобто, під час виготовлення вказаної технічної документації було допущено технічну помилку, яка полягає в тому, що на частині сформованої земельної ділянки площею 0,0466 га., кадастровий номер :20:021:0017, розташований належний їй сарай літ. «Б» по АДРЕСА_1 .

Відповідачем за допомогою землевпорядної організації було сформовано земельну ділянку площею 0,0466 га. з кадастровим номером :20:021:0017 за адресою: АДРЕСА_2 , не враховано той факт, що на цій земельній ділянці розташовані належні позивачу об`єкти нерухомості.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд: визнати незаконним та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки 0,0466 га., кадастровий номер :20:021:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки та скасувати записи у Поземельній книзі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомості про скасування в поземельній книзі записів щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :20:021:0017.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, треті особи: Сумська міська рада, ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права приватної власності на землю, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Нестеренко А.В., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання про призначення у справі земельно-технічної експертизи, оскільки суд першої інстанції відмовив у призначенні такої експертизи і не надав оцінку доказам позивача.

Доводить, що у такій категорії справ суд самостійно, без застосування спеціальних знань, не може зробити висновок, чи дійсно накладаються спірні земельні ділянки, тому для встановлення істини у справі необхідно призначити земельно-технічну експертизу.

Зазначає, що виконавець робіт щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, за технічним завданням ОСОБА_2 , при візуальному обстеженні земельної ділянки і встановлення її меж, не міг не помітити на земельній ділянці об`єкт нерухомого майна сарай, та огорожу, які належать позивачці.

Матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за цільовим використанням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_2 , не містять даних, які б свідчили про наявність підстав визначити межі земельної ділянки без врахування розміщених на ній споруд і огорожі позивачки.

Звертає увагу, що ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про землеустрій» передбачає врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні. Врахування приватних інтересів полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або користування, у тому числі на умовах оренди, земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. Категорично не погоджується з доводами апеляційної скарги, вони не спростовують висновків суду першої інстанції. На спростування доводів позивача про необхідність призначення у справі судової земельно-технічної експертизи зазначає, що судова експертиза повинна призначатися у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування та у разі, якщо висновок експерта не можуть замінити інші способи доказування. Суду першої інстанції не надано жодних доказів підтвердження, що обставини, з приводу яких виник спір, не можуть бути встановлені без проведення судової експертизи. Зазначає, що станом на момент внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки у державного кадастрового реєстратора були відсутні встановлені законом підстави для відмови у їх державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заявляючи в апеляційному суді клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, позивач посилалася на необхідність застосування спеціальних знань для визначення факту накладення спірної земельної ділянки.

Однак, доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки таке клопотання її представником заявлялося в суді першої інстанції та, встановивши недоведеність наявності підстав для призначення експертизи, в його задоволенні відмовлено. Позивачем не надано суду апеляційної інстанції будь-яких інших доказів обґрунтованості клопотання про призначення експертизи, а тому воно задоволенню не підлягає.

Крім того, вважаючи безпідставною відмову суду у призначенні у справі судової земельно-технічної експертизи, позивач не скористалася передбаченим ст. 106 ЦПК України правом подати до суду висновок експерта, складений за її замовленням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Нестеренка А.В., який просив рішення суду скасувати, заперечення представника ОСОБА_2 адвоката Грицика Г.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 1992 року ОСОБА_1 на праві власності належить 48/100 частин житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 105).

Власником іншої 52/100 частини вказаного будинку та господарських будівель за зазначеною адресою є ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2006 року (а.с. 8-9, 22).

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , межує із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_2 було сформовано земельну ділянку 0,0466 га., кадастровий номер :20:021:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21 жовтня 2022 року № НВ-022.

Згідно довідки від 11 січня 2022 року ФОП ОСОБА_4 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з даними інвентаризації станом на 06 січня 2022 року розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок А-1, житловою прибудовою А1, а, а3, а7 прибудовами, а6, а8 ганками, сарай Б, сарай В, вбиральня Г, навіс Д, навіс Е, теплиця Є, навіс Ж, огорожі № 1-4.

Земельна ділянка площею 0,0466 га, кадастровий номер :20:021:0017, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрована.

Земельна ділянка площею 0,0466 га кадастровий номер :20:021:0017 розташована за адресою: АДРЕСА_2 , сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробленої ПП «Сумиспецзем».

Згідно матеріалів інвентарної справи станом на 26 лютого 1992 року момент набуття позивачем права власності на 48/100 частин будинку, господарських споруд за домоволодінням рахувалося тільки пристройки, тамбури та огорожа.

Відомості щодо сараю літ. «Б» у матеріалах інвентарної справи з`явилися станом на 22 листопада 2012 року, але у якості самочинного збудованого об`єкту.

Рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-23 від 20 березня 2023 року було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру через розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, площа співпадає на 10,1251% (а.с. 40-41).

Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог мотивоване тим, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :20:021:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки на момент внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо цієї земельної ділянки у державного кадастрового реєстратора були відсутні встановлені законом підстави для відмови у їх державній реєстрації.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Повноваження органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин визначені статтями 12, 40, 118, 121 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад, а також передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату прийняття оспорюваного рішення Сумської міської ради) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Згідно зі ст.ст. 152, 153, 155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 набула право власності на 48/100 частин житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 1992 року, та станом на час проведення оскаржуваної державної реєстрації сусідньої земельної ділянки, кадастровий номер :20:021:0017, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , не була власником чи постійним користувачем земельної ділянки, на якій розташований її будинок і яка необхідна для його обслуговування.

Матеріали справи не містять даних, що на момент проведення оскаржуваної державної реєстрації сусідньої земельної ділянки, кадастровий номер :20:021:0017, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка на, якій розташований будинок позивача по АДРЕСА_1 , перебувала у її власності чи ініціювалося питання про право на земельну ділянку, на якій розташований будинок і господарські споруди, і проведенням такої реєстрації порушено її права.

З інвентарної справи на будинок АДРЕСА_3 , вбачається, що на час придбання позивачкою цього будинку у 1992 році сараю «Б» на прибудинковій території не було, існування цієї забудови було зафіксовано при виготовленні схематичного плану присадибної ділянки станом на 22 листопада 2012 року.

Частинами 1, 2, 5, 6 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Пунктом 73 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2012 року № 1051, закріплено повноваження державного кадастрового реєстратора у строк, що перевищує 14 робочих днів з дня прийняття заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру перевіряти відповідність документів вимогам, зазначеним у п. 67 цього Порядку, а саме перевірку здійснення внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до ЗУ «Про державний земельний кадастр» та цього Порядку.

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєструючи земельну ділянку кадастровий реєстратор позбавлений законних підстав та повноважень здійснювати перевірку документації щодо інших обставин окрім тих що передбачені вищенаведеними нормативними актами та керуватись лише ними.

Тобто, відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у документах, що є підставою для їх внесення до Поземельної книги, несуть особи, які видали (склали) такі документи у відповідності до п. 56 Порядку № 1051, отже в момент прийняття оскаржуваного рішення державний реєстратор діяв у межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством

Тому доводи позивачки відносно протиправності оскаржуваного нею рішення державного кадастрового реєстратора з підстав обмеження її в праві на отримання земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд через незаконність проведення державної реєстрації суміжної земельної ділянки 0,0466 га, кадастровий номер :20:021:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не доведені належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність порушеного права позивача під час прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, яке б підлягало судовому захисту.

Колегія суддів також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нестеренка Анатолія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина