ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6321/24 Справа № 204/9880/23 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І,,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку (суддя першої інстанції ОСОБА_3 ),

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року укладений між ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від продавця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 77/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачка, та подала апеляційну скаргу, вважає його необґрунтованим та таким, що ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаргу мотивує тим, що ОСОБА_2 надав довіреність ОСОБА_5 на проведення від його імені процесуальних дій. Він з 1987 року не проживає в Україні, є громадянином російської федерації на не має на меті повертатися до України.

Позивачка пояснювала, що намагалась зв`язатися та знайти відповідача.

ОСОБА_1 просила заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Копйова О.Л. доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомили належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2003 року між ОСОБА_5 (паспорт серія № НОМЕР_1 , тимчасовий), на підставі довіреності, та ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2 ) укладено договір задатку, відповідно до умов якого Килимник передала ОСОБА_5 завдаток в розмірі 2 120,00 грн., що еквівалентно 400 доларам США по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року в рахунок належних з неї 34 450,00 грн., що еквівалентно 6500 доларів по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року за квартиру (дом) по АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Пунктом 4 вказаного договору задатку вказано, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений нотаріально через біржу не пізніше 20 жовтня 2003 включно.

Відповідно до розписки від 02 жовтня 2003 року ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності у присутності свідків підтверджує, що взяла у ОСОБА_1 гроші у сумі 34450,00 грн. як оплату за будинок за адресою: АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_2 заявляє, що будинок переходить у власність ОСОБА_1 і є її власністю безповоротно (а.с. 8).

25 жовтня 2003 року укладено договір сторін, відповідно до якого ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 за його довіреністю, продала частину домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 , та отримала гроші у сумі 34450, 00 грн. (а.с. 9).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №7719012 від 08.07.2005 року, вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (номер запису 67 в книзі 546) належить на праві приватної власності ОСОБА_6 (договір дарування) - частка 23/100, та ОСОБА_2 (свідоцтво про право власності) - частка 77/100. В примітках зазначено, що для продажу 77/100 частини домоволодіння, що складається із: в житловому будинку літ. А-1 кв. №1, житловою площею 62,9 кв.м., сарай літ. Г, в загальному користуванні: огорожа, мостіння №1-4, І, ІІ, убиральня літ. 3. Вартість - 27873 грн. (фактична) (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша статті 657 ЦК України) (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з аргументованими висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки наявними матеріалами справи не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надана позивачкою розписка 02.10.2003 про передання грошових коштів ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, грошових коштів за частину будинку не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умом договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Отже, між сторонами взагалі відсутній договір купівлі-продажу хоча б у простій письмовій формі, є лише розписка про отримання грошових коштів особи, яка діяла в інтересах відповідача, тому вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 220 ЦК України, є безпідставними, оскільки вказана норма матеріального права підлягає застосуванню у разі укладення між сторонами правочину, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивачки висновків районного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Однак при винесенні рішення судом першої інстанції було у тому числі відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності дійсності укладання договору купівлі продажу від 25.10.2003 року укладеного ОСОБА_5 , яка діяла за довіреністю від імені продавця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та з підстав невизначеності часток домоволодіння АДРЕСА_3 . Такий висновок є помилковим, оскільки саме з підстав невідповідності ст. 220 ЦК України вимоги позивачки є безпідставними.

На підставі вищезазначеного рішення суду першої інстанції ухвалене з недодержанням норм матеріального права, в частині висновків щодо недоведеності укладання простої письмової форми договору купівлі продажу. У зв`язку з чим такий висновок слід виключити із мотивувальної частини судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 5 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Халаджи