РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04.01.2023 між ним та відповідачем укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Гордійчуком Б.І.

Пунктом 1 договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач передає, а відповідач приймає у власність грошові кошти в сумі 5 293 973 грн та зобов`язується повернути позику в строк визначений договором.

Пунктом 4.2 встановлено, що позика повинна бути повернута до 01.09.2023. Однак відповідач у зазначений термін відповідач грошей не повернув.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 в його користь 5 293 973 гривні основного боргу за договором позики від 04.01.2023 року та 171 635,17 гривень інфляційних нарахувань, 84 327,89 гривень, що становить 3% річних, а всього 5 549 936,06 гривень боргу за договором позики.

Ухвалою судді від 26.03.2024 відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 11.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак подали заяву в якій просять розгляд справи проводити у їхній відсутності, позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, не подавав заяв про розгляд справи за його відсутності та не подавав клопотань про відкладення судового розгляду, не повідомив суд про поважну причину неприбуття, а тому розгляд справи проводиться за його відсутності.

Дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позикових відносин підтверджується договором позики від 04.01.2023, котрий нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гордійчуком Б.І.

Із дослідженого договору позики вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 293 973 грн, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 01.09.2023 (п. 1, п. 4.2. договору).

Тобто даний документ повністю підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки він містить умови про отримання коштів за договором позики, зобов`язання повернути ці кошти у визначений строк.

Однак ОСОБА_2 не виконав боргові зобов`язання і у встановлений строк кошти за договором позики не повернув позивачу.

Відповідач не надав суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів, котрі б спростували факт передання йому позивачем зазначених у договорі позики коштів та їх отримання, а також укладення цього договору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така правова позиція була викладена неодноразово як у постановах Верховного Суду України (постанова від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12), а також у постановах Верховного Суду (від 12.11.2020 № 154/3443/18 (61-6026св20 та інших).

В пункті 4.3. договору сторони передбачили, що повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця, тобто позивача.

Однак на підтвердження виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики, відповідач не надав суду розписку про повернення позики або її частини.

Суду не надано інших документів, котрі б підтверджували, що отримана у позику сума повернута відповідачем повністю, або частково.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду доказів, які б спростували доводи позивача про передання ним відповідачу 5 293 973 гривні за договором позики від 04.01.2023 року, невиконання відповідачем зобов`язання про повернення цих коштів позивачу та наявність у відповідача перед позивачем вказаної заборгованості за цим договором.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не виконано боргове зобов`язання перед ОСОБА_1 по договору позики від 04.01.2023.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач не виконавши зобов`язання по умовах договору позики має заборгованість перед позивачем за цим договором в розмірі 5 293 973 гривні основного боргу, а тому вимога позивача про стягнення 5 293 973 гривні основного боргу за договором позики є обгрунтованою, доведеною, законною і підлягає до задоволення.

Вирішуючи вимогу про стягнення із відповідача інфляційних та 3% річних суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу 171 635, 17 грн інфляційних, а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання, що становить 84 327,89 гривнень, яка відповідачем не спростована жодними належними та допустимими доказами.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 112 грн судового збору, котрий документально підтверджений.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, ст. 610, ч.1 ст. 625, 1046, ч.2 ст. 1047, ч.1 ст. 1048, ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 5 293 973 гривні основного боргу за договором позики від 04.01.2023 року та 171 635,17 гривень інфляційних нарахувань, 84 327,89 гривень, що становить 3% річних, а всього 5 549 936,06 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 12 112 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного судуі шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає у АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований у АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складене 05.09.2024.

Головуючий:/підпис/

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя А.А. Каліщук