Справа № 157/2299/23
Провадження №2/157/124/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря судового засідання Плакоша Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

представника органу опіки та піклування Решетовської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради, орган опіки та піклування Ковельської міської ради, про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 з ним та припинення стягнення аліментів на її утримання.

Ухвалою суду від 08 травня 2024 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 05 вересня 2010 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Камінь-Каширського районного суду від 05 червня 2020 року у справі №157/547/20. У шлюбі народилося двоє дітей: дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після укладення шлюбу сторони проживали в будинку батьків позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 . Будинок має загальну площу 119 кв. м та житлову 68,9 кв. м. Будинок газифікований, електрифікований, має автономне водопостачання та водовідведення. У будинку є чотири кімнати, одна з них пустує. В цьому будинку позивач проживає й по цей час, хоча майже закінчив спорудження власного будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Що стосується відповідачки, то після розірвання шлюбу вона перейшла жити з дітьми в будинок своєї матері, але проживає там не постійно. Власного житла відповідачка не має, зараз винаймає квартиру у м. Ковель, де проживає з дітьми. Постійного місця роботи ОСОБА_3 не має.

Позивач зазначає, що дочка ОСОБА_6 хоче проживати у будинку його батьків разом із ним, де він зараз тимчасово проживає, а протягом року має намір повністю закінчити будівництво власного будинку. Батьки позивача не заперечують щодо проживання дитини в їх будинку, для дочки є окрема, належним чином обладнана кімната.

Врегулювати спір стосовно місця проживання дочки ОСОБА_6 сторонам у справі не вдалося, тому позивач, посилаючись на викладені обставини, просить суд визначити місце проживання дочки ОСОБА_6 з батьком та припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дочки.

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Вказала, що малолітня донька сторін ОСОБА_6 від ОСОБА_9 й до цього часу проживає з мамою. Позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що до розлучення він з відповідачкою проживали у будинку його батьків. Через рік після укладення шлюбу сторони переїхали з будинку батьків позивача проживати у наймане житло. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжила проживати з дітьми в найманому житлі спочатку у м. Камені-Каширському, а згодом у м. Ковелі. Незважаючи на відсутність грошової підтримки позивача, відповідачка спромоглася самостійно забезпечити своїм дітям належні умови проживання, навчання та розвитку.

У теперішньому місці їх проживання ( АДРЕСА_3 ) також створені всі необхідні умови для проживання, навчання та нормального розвитку дітей. Доньки сторін успішно навчаються в ліцеї «Оберіг» Ковельської міської ради, адміністрація якого позитивно характеризує як дітей, так і їх маму як єдину відповідальну за навчання цих дітей особу.

Маючи у власності легковий автомобіль, відповідачка постійно їздить з дочками у Республіку Польща для придбання одягу, предметів щоденного домашнього вжитку та продуктів харчування. Вже тривалий час відповідачка отримує прибуток від реалізації в Україні автомобілів іноземного виробництва. На цей час вона накопичила достатню суму коштів для придбання власного житла. Проте невизначеність, пов`язана з війною, стримує її у прийнятті такого рішення і вона продовжує проживати в найнятому житлі. При цьому, відповідачка забезпечує належні та комфортні умови проживання своїм дітям, самостійно і відповідально слідкує за процесом навчання обох доньок, постійно турбується і дбає про їх розвиток і відпочинок.

Після розірвання шлюбу позивач повернувся проживати в будинок своїх батьків, особливого інтересу до дітей не проявляв, навідувався дуже рідко. Безвідповідальне відношення позивача до матеріального забезпечення дітей змусило відповідачку звернутися в березні 2021 року до Камінь-Каширського районного суду з позовом про стягнення з нього аліментів. Рішенням названого суду від 19 квітня 2021 року ухвалено стягувати з позивача аліменти на утримання неповнолітніх дочок до досягнення ними повноліття. Через ухилення позивача від сплати аліментів та виниклу заборгованість по їх сплаті відповідачка влітку 2022 року вимушена була звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою для хоч якогось впливу на вирішення цього питання. Після втручання поліції позивач погасив заборгованість зі сплати вказаних коштів. Відтоді позивач намагається створити для відповідачки якомога більше неприємностей. Тому позовна вимога про визначення місця проживання 12-річної доньки ОСОБА_6 за теперішнім місцем проживання позивача спрямована не тільки на забезпечення належних умов для проживання, виховання та розвитку дитини, а в першу чергу на заподіяння моральних страждань відповідачці.

Відповідачка зазначає, що жодного разу не чинила будь-яких перешкод у спілкуванні позивача з дочками, всіляко сприяла позивачу брати участь у вихованні дітей. Вона дуже любить своїх дочок, намагається докласти максимум зусиль для створення комфортних, безпечних, емоційно-сприятливих умов для розвитку дітей, прагне налагодити зв`язок обох доньок з батьком. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну позивач більше року проживав за кордоном. Бажаючи налагодити краще спілкування дочок з батьком відповідачка за власні кошти і з власної ініціативи вивозила дітей у Польщу для їх зустрічі з позивачем.

Зважаючи на ту обставину, що позивач є військовозобов`язаним і в будь-який час його можуть мобілізувати до Збройних Сил України, а дитина при живих батьках залишиться проживати з дідусем та бабусею, які не зможуть належно піклуватися про здоров`я і навчання дитини, її фізичний та моральний розвиток, відповідачка заперечує позовну вимогу про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_6 за місцем проживання позивача.

Позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. ОСОБА_1 пояснив, що зараз він проживає в будинку своїх батьків у с. Раків Ліс Камінь-Каширського району та завершує будівництво власного житлового будинку в м. Камені-Каширському, де залишилися лише оздоблювальні роботи. Перешкод у спілкуванні з дочкою ОСОБА_6 відповідачка не чинила, однак він змушений був забрати дочку до себе саме за її проханням. ОСОБА_6 часто жалілася, що їй некомфортно жити та навчатися в м. Ковелі, там вона не має друзів, мама часто залишає їх одних, приводить додому незнайомих чоловіків, які проживають з ними. Позивач вказує, що в таких умовах він не міг залишити дочку, а тому 06 лютого 2024 року він забрав її зі школи в м. Ковелі та відвіз до себе додому в с. Раків Ліс, де вона проживає до сьогодні, одразу ж повідомивши про це відповідачку. За цей час він купив ОСОБА_6 необхідний одяг, речі для навчання, забезпечив курс необхідного лікування. Кожного дня він або його батько ОСОБА_5 возили ОСОБА_6 до м. Ковеля на навчання, за винятком тих днів, коли дитина хворіла. До переселення в м. Ковель Дарина ходила до школи №2 в м. Камені-Каширському, яка розташована поруч їхнього села. У с. Раків Ліс проживають друзі ОСОБА_6 та їх родина, тому вона матиме з ким спілкуватися. Однією з причин звернення до суду стало те, що адміністрація ліцею «Оберіг» Ковельської міської ради не видає йому документи для переведення ОСОБА_6 до іншої шкоди, вимагаючи згоду матері або відповідне рішення суду. Зараз він сплачує аліменти на утримання двох дочок: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тому просить звільнити його від сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , оскільки у випадку задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з ним витрати на її утримання буде нести він.

Відповідачка ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. ОСОБА_3 пояснила, що вона не проти, аби ОСОБА_6 проживала з батьком, однак у м. Ковелі для неї створені кращі умови для навчання та розвитку, тому вона заперечує щодо визначення місця проживання ОСОБА_6 з батьком. Підтвердила, що вона часто залишала дітей удома, оскільки виїздила за кордон по комерційним питанням. Відповідач своєчасно не сплачував аліменти, тому вона була змушена шукати заробіток, щоб утримувати сім`ю. При цьому діти на час її від`їзду були забезпечені всім необхідним та постійно перебували під наглядом. Відповідачка підтвердила, що дочка ОСОБА_6 просила перевести її до попередньої школи в м. Камені-Каширському, однак вона не погодилася, вважаючи, що це негативно вплине на її успішність. Також повідомила, що на цей час ОСОБА_1 сплачує аліменти на обох дітей і заборгованості не має. Просить відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав. Пояснив, що 06 лютого 2024 року його син ОСОБА_1 забрав свою малолітню дочку ОСОБА_6 за її проханням з м. Ковеля, де вона проживала з матір`ю, та поселив у його будинку, де також проживає й позивач. З того часу він або позивач щодня возили ОСОБА_6 до школи в м. Ковелі, за винятком днів, коли дитина хворіла або навчання відбувалося дистанційно. Він має великий, облаштований усім необхідним будинок, де для ОСОБА_6 є окрема кімната. Він не проти, аби його онука ОСОБА_6 проживала в його будинку та хотів би, щоб і ОСОБА_7 також проживала з ними.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради Волинської області ОСОБА_10 проти задоволення позову не заперечила. Пояснила, що при обстеженні умов проживання малолітньої ОСОБА_11 було встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для проживання, виховання, навчання та розвитку. Вона особисто спілкувалася з малолітньою ОСОБА_11 , яка в розмові неодноразово чітко та впевнено висловила бажання проживати з батьком. Оскільки при вирішенні такого спору перш за все беруться до уваги інтереси дитини, тому вважає за доцільне визначити місцем проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області ОСОБА_12 у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та ухвалити рішення, яке не суперечитиме інтересам малолітньої дитини.

Малолітня ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що хоче проживати з батьком. Після розлучення батьків вона з мамою та сестрою ОСОБА_7 проживали в м. Ковелі протягом трьох років. Мама часто залишала її та молодшу сестру Вікторію одних та їхала за кордон на декілька днів або ж на тиждень. У такі дні вона мусила готувати їсти, прибирати в квартирі, прати, допомагати меншій сестрі виконувати домашнє завдання й лише після цього робити свої уроки. Вважає, що мама надто вимогливо ставиться до неї і краще ставиться до ОСОБА_7 . Коли її тато повернувся з Німеччини, відносини погіршилися, почастішали сварки, в чому мама звинувачувала її. Тому вона попросила тата забрати її до себе й 06 лютого 2024 року під час уроків у школі тато її забрав і відвіз до себе в с. Раків Ліс Камінь-Каширського району. Бажання проживати з батьком викликано тим, що мама не приділяла їй належної уваги, не реагувала на її прохання. Зокрема, вона просила знайти їй репетитора з математики, відвести до лікаря, оскільки болів великий палець на нозі й вона не могла ходити. Всі ці проблеми залишалися поза увагою мами. Проте, за час проживання з татом її вже двічі прооперували, полікували зуби. Крім того, вона не хоче залишатися в обстановці, коли щомісяця з мамою проживає інший чоловік, з яким виникають сварки, додому приходить поліція. Молодша сестра ОСОБА_7 не хоче жити поряд з батьком, їй краще з мамою. Тато звернувся до суду, оскільки адміністрація ліцею без дозволу мами або рішення суду відмовляється видати йому її особову справу для переведення в іншу школу.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону дитинства» законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

У Принципі 6 Декларації прав людини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення частин 1-3 ст. 9 Конвенції передбачають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до статті 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Суд встановив, що сторони у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проживали в зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2010 року по 05 червня 2020 року, що підтверджується рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 05 вересня 2010 року у справі №157/547/20. У шлюбі народилося двоє дочок: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено зі свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_11 і ОСОБА_13 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за цією адресою знаходиться житловий будинок, який належний ОСОБА_5 . З наявної в матеріалах справи копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Водночас, з дослідженого судом акту обстеження умов проживання, складеного комісією при виконавчому комітетові Ковельської міської ради 05.02.2024, встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та малолітні діти ОСОБА_6 й ОСОБА_7 фактично проживають у найманому житлі: квартирі АДРЕСА_4 . З акта про фактичне місце проживання особи №1237 від 12.08.2024 та довідки про фактичне місце проживання особи №1238, виданих старостою Раковоліського старостинського округу Півень І.Ю., вбачається, що позивач ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з пояснень учасників справи сторони не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 , що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом. За час розгляду справи такої згоди між сторонами також не досягнуто.

Згідно зі статтею 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому, слід враховувати й положення стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» про те, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Вирішуючи питання щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_11 , суд керується положеннями згаданих вище норм міжнародного та національного законодавства й насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховує об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристику психоемоційного стану дитини, поведінку батьків щодо дитини та висновок органу опіки й піклування.

У судовому засіданні суд не встановив фактів неналежного виконання обома батьками своїх батьківських обов`язків. Навпаки, обидві сторони проявляють належний рівень батьківського піклування та турботи за своїми дітьми, свою прихильність демонструють як батьки до дітей, так і діти до батьків. Обоє батьків мають достатній рівень доходів для забезпечення сім`ї. Проте, стосунки між сторонами склалися таким чином, що питання про місце проживання дочки ОСОБА_6 слід визначити з одним із батьків у судовому порядку.

Згідно з психологічним висновком практикуючого психолога, консультанта ОСОБА_14 мама малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_13 любить обох дочок, старається дбати про них у міру своїх можливостей, в її житті є місце для обох дітей, однак щодо старшої дочки ОСОБА_6 спостерігаються певні претензії та прискіпування, щодо молодшої доньки прослідковуються лише теплі та ніжні почуття. Мама розуміє, що в житті доньок є тато, а тому проявляє готовність до спілкування та співпраці з ним задля блага свої дітей. Батько любить обох дітей, однак старша дочка ОСОБА_6 є більш значущою для нього. ОСОБА_6 проживає в достатньо хороших умовах, мамою для неї створено максимально комфортні та безпечні умови проживання. ОСОБА_6 проявляє прихильність до мами, однак відчуває себе недолюбленою, між двох батьків обирає тата.

У судовому засідання малолітня ОСОБА_11 своїми поясненнями підтвердила висновок психолога, на неодноразові запитання учасників справи та суду давала чітку й упевнену відповідь про бажання проживати з батьком. При цьому, цілком зрозуміло й переконливо пояснила свою позицію.

Таким чином, беручи до уваги спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, стосунки між дитиною і батьками в минулому, збереження стабільності в оточенні дитини, а саме її місце проживання, школу, друзів, бажання самої дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_11 разом із матір`ю.

Визначивши місце проживання дитини з батьком, слід також переглянути й обсяг обов`язків батька щодо матеріального утримання дітей, зокрема його аліментні зобов`язання.

Так, згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду від 19 квітня 2021 року у справі №157/394/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі по 1400 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 березня 2021 року й до досягнення дітьми повноліття. Визначений вищевказаним рішенням суду розмір аліментів залишився незмінним і стягується з позивача по цей час. Як пояснила в судовому засіданні відповідачка заборгованості зі сплати аліментів немає.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За змістом статей 180, 182 Сімейного кодексу України право на одержання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої стягуються аліменти.

Частина перша ст. 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна норма викладена у статті 273 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що у випадку зміни матеріального або сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України) та підстави припинення сплати аліментів.

Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а стаття 273 Сімейного кодексу України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182, 184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів за положеннями статті 273 Сімейного кодексу України має на меті скасування їх присудження.

З аналізу вказаних статей слідує, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів матері дитини. При цьому обов`язок батька платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Положеннями ч. 2 ст. 188 Сімейного кодексу України визначено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

З огляду на викладене слід зробити висновок, що підстав для подальшого стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_6 немає, оскільки відповідачка припинила утримання дитини, на яку такі аліменти стягуються.

Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, тому припинення стягнення аліментів має бути з дати звернення до суду.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд, задовольняючи позовні вимоги повністю, стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 160, 161, 273 Сімейного кодексу України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_11 , які стягуються на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 19 квітня 2021 року в справі №157/394/21.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування, ім`я, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ; відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_5 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради Волинської області, вул. Воля, 2, м. Камінь-Каширський, Волинська область, 44501, код в ЄДРПОУ 34836909; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області, вул. Незалежності, 73, м. Ковель, Волинська область, 45000, код в .

Повне рішення суду складено 23 серпня 2024 року.

Головуючий: Б.С. Гамула