Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.,

при секретарі - Ребрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», третя особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович про витребування майна з чужого незаконного володіння

, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить: витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 13.11.2012 року, які відбулись на виконнаня рішення суду від 08.07.2011 року про звернення стягнення на майно за кредитним договором укладеним між ПАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_5 . Право власності було зареєстроване в державному реєстрі прав власності на вищевказане нерухоме майно за позивачем 10.12.2012 року.

Позивач вказує, що 17 листопада 2021 року їй стало відомо, що відповідач є новим власником спірного будинку,оскільки придбав спірний житловий будинок у ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк» та який набув право власності на підставі заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.10.2015 року у справі № 490/8912/15ц.

Позивач вказує, що їй стало відомо, що кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.07.2011 року у справі № 2-122/2011 було звернуто стягнення на майно боржника ОСОБА_4 за кредитним договором № 14/028/08 ZKLN від 01.10.2008 року, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 . Майно було реалізовано та державним виконавцем перераховані кошти стягувачу. Проте, в подальшому ПАТ «Кредитпромбанк» уклав договір купівлі-продажу вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договором правонаступника ПАТ «Дельта Банк», який повторно за одним тим самим кредитним договором № 14/028/08 ZKLN від 01.10.2008 року звернув стягнення на те ж саме майно, яке було вже реалізоване та на яке зареєстровано право власності за позивачем. За такого позивач змушена звернутись до суду.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надав відзив в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що АТ «Дельта Банк» набув на законних підставах право власності на предмет іпотеки та зареєстрував за собою таке право в порядку визначеному чинним законодавством, вчинив в подальшому щодо цього майна належні останньому, як власнику дії, а саме здійснив продаж в рамках процедури реалізації майна неплатоспроможного банку, передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того представник відповідача зазначив, що фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є належним відповідачем в даній справі, позивачем не доведено обставин щодо порушення його власних майнових прав та інтересів з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сидоренко Т.В. надала суду відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 не було відомо про права будь-яких інших осіб на спірне нерухоме майно, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 15.07.2020 оку спірне нерухоме майно належало продавцю на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.10.2015 року. За такого представник відповідача зазначила, що останній є добросовісним набувачем.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2011 року по справі № 2-122/2011 р. згідно якого звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ "Кредитпромбанк" за кредитним договором № 14/028/08-ZKLN від 01.10.2008 року в розмірі 325706,34 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 .

Судом досліджено акт про реалізацію нерухомого майна від 26 листопада 2012 року затверджений начальником Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, а саме про реалізацію будинку АДРЕСА_2 під час проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке є власністю боржника ОСОБА_4 . Торги відбулись 26.11.2012 року.

Судом досліджено свідоцтво № 1425 від 30.11.2012 року видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. згідно якого ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі акту про реалізацію нерухомого майна від 26 листопада 2012 року.

Судом досліджено витяг про державну реєстрацію прав від 10.12.2012 року згідно якого вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бороздіною О.Г.

Судом досліджено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року по справі № 490/8912/15-ц згідно якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 14/028/08-ZKLN від 01.10.2008 року в розмірі 404275,25 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_2 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м. та визнати за ПАТ "Дельта Банк" право власності на вказаний предмет іпотеки, а саме житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_2 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м.

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права вдасносі від 04.04.2017 року згідно якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк».

Судом досліджено протокол електронного аукціону № UA-EA-2020-03-04-000032-b від 26.03.2020 року згідно якого переможцем аукціону з продажу будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.07.2020 року з якого вбачається, що 10.12.2012 року право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів№ 1425 від 30.11.2012 року; 29.03.2017 року було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк» підстава внесення запису рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.10.2015 року по справі № 490/8912/15-ц.

Судом досліджено договір купівлі-продажу від 15.07.2020 року згідно якого ОСОБА_2 придбав у ПАТ «Дельта Банк» житловий будинок АДРЕСА_1 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2021 року згідно якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Судом досліджено постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року по справі № 490/8912/15-ц згідно якої заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити. Вказане рішення вмотивоване тим, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це позасудовий спосіб врегулювання спору. Крім того, суд зазначив, що спірне іпотечне майно було реалізовано при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-122/2011 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на первісного іпотекодержателя ПАТ «Кредитпромбанк» предмета іпотеки за рахунок якого були задоволені його вимоги по вищевказаному кредитному договору.

Судом досліджено лист Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві від 24.01.2023 року згідно якого повідомлено, що в Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало на виконанні виконавче провадження № 32405320 з примусового виконання виконавчого листа № 2-122/2011 від 26.08.2011 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» на предмет іпотеки за іпотечним договором від 01 жовтня 2008 року, а саме на житловий будинок АДРЕСА_2 . Державним виконавцем було повідомлено, що відповідно до протоколу № 14-0213/12-3 проведення прилюдних торгів від 26 листопада 2012 року, житловий будинок АДРЕСА_2 було реалізовано. 22.01.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей387і388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей387і388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановівід 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Така позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 жовтня2020 року № 752/11904/17.

Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу. Зазначена позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

У постанові від 4 липня 2023 року по справі №233/4365/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 10.12.2012 року у визначеному законодавством порядку, що підтверджується дослідженим судом витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином, суд вважає, що набувач майна (відповідач) міг знати (мав можливість дізнатись із Державного реєстру речових прав) про існування такого права. За такого, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок вибув з володіння позивача поза його волею, а тому має право витребувати це майно.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити

Витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя