КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/826/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12057/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Кирилюк Г.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Висоцької Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Українець М.П. звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 404,73 грн., а саме: 12 764,97 - інфляційне збільшення та 1 639,76 - 3% річних (а.с. 2-6).

В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 41 178,11 грн., яку у свою чергу відповідач неправомірно списував з банківського рахунку позивача, як поручителя, за вже припиненою порукою з 27.05.2015 року. Проте, грошові кошти відповідач повернув лише 23 серпня 2023 року. Тобто, з моменту їх списання АТ КБ «Приватбанк» та до їх повернення на рахунок ОСОБА_1 кошти останнього неправомірно знаходилися у АТ КБ «Приватбанк» з моменту їх списання. Відповідач неправомірно користувався грошовими коштами ОСОБА_1 аж до 23 серпня 2023 року. Таким чином, вважав, що право позивача вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача (кредитора) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача (боржника) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (а.с. 2-6).

28 березня 2024 року від представника АТ «КБ «ПриватБанк» - Хитрової Л.В. надійшов відзив, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 78-82).

Обґрунтовуючи відзив вказувала, що у листопаді 2021 року у справі № 372/4249/21 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просили визнати зобов`язання поруки припиненими та стягнути безпідставно списані кошти. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 року. В забезпечення виконання умов вказаного були укладені договір поруки № К2АЗЄА02920021 від 07 червня 2007 року з ОСОБА_5 , договір поруки № К2АЗЄА02920021 від 07 червня 2007 року з ОСОБА_6 , договір поруки № К2АЗ6А02920021/01 від 07 червня 2007 року з ОСОБА_1 , договір іпотеки від 19 липня 2007 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк», якою Сєркова передала в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, АТ КБ «ПриватБанк» звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме від свого імені відчужив право власності предмет іпотеки (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу № 95 від 27 лютого 2015 року на користь ОСОБА_7 та звернувся з позовною заявою від 29 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_4 та поручителів 490 623,97 грн. за кредитним договором. Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у справі № 372/2944/14 стягнуто з ОСОБА_4 490 623,97 грн. При цьому, даним рішенням встановлено, що порука за кредитним договором № К2АЗЄА02920021 від 07 червня 2007 року є припиненою. Тому, ОСОБА_1 вважав списання коштів в сумі 41 178,11 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору № К2АЗЄА02920021 неправомірним.

Так, рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 41 178,11 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 23 вересня 2022 року.

Звертала увагу, що позивач здійснює свої розрахунки, починаючи з 01 лютого 2021 року, хоча перше списання коштів, на яке посилається позивач відбулося 11 лютого 2021 року. При цьому, позивач при здійсненні своїх розрахунків не врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та надав до суду неналежний розрахунок 3 % річних та інфляційного збільшення не з моменту набрання рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/4249/21 законної сили, а з 01 лютого 2021 року, дати, яка взагалі не має ніякого відношення до спірних правовідносин.

Таким чином, якщо розрахувати інфляційні втрати за період з 23 вересня 2022 року (дата набрання судового рішення законної сили) по 22 березня 2023 року (звернення до суду) на суму, встановлену рішенням суду у розмірі 41 178,11 грн., то це могло б становити 2 918,51 грн. Щодо 3% річних, то в такому випадку сума могла бути до стягнення лише в розмірі 612,59 грн.

Вказувала, що позивач не надав жодних доказів, що він звертався до банку за виконанням судового рішення, і йому було відмовлено, у зв`язку із чим могло мати місце невиконання грошового зобов`язання (а.с. 78-82).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів - задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: інфляційне збільшення - 12 764,97 грн. та 3% річних - 1639,76 грн., а всього 14 404,73 грн.Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн. (а.с. 110-113).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 травня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Посилалась на обставини, зазначені в відзиві на позовну заяву. Вказувала, що суд першої інстанції проігнорував пояснення відповідача та надані докази не дослідив належним чином (а.с. 116-117).

30 липня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Українець М.П., в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін (а.с. 147-148).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в листопаді 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до Обухівського районного суду м. Києва (справа № 372/4249/21) із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просили визнати зобов`язання поруки припиненими та стягнути безпідставно списані кошти (а.с. 7-11).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21 позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , про визнання поруки припиненою та стягнення коштів - задоволено частково. Визнано припиненою поруку ОСОБА_8 за договором поруки № К2А3GA02920021/03 від 07.06.2007 року, укладеним між нею та АТ КБ «Приватбанк», з 27.02.2015 року. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № К2А3GA02920021/01 від 07.06.2007 року, укладеним між ним та АТ КБ «Приватбанк», з 27.02.2015 року. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 41 178 грн. 11 коп., та суму судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп., а всього 42 086 грн. 11 коп. (а.с. 7-11).

Вказане рішення набрало законної сили і на час розгляду справи апеляційним судом не скасовано.

Вказаним рішенням було встановлено, що «між ОСОБА_4 та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені: договір поруки № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 р. з ОСОБА_3 , договір поруки № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 р. з ОСОБА_9 , договір поруки № К2А36А02920021/01 від 07.06.2007 р. з ОСОБА_1 , договір іпотеки від 19.07.2007 року (між ОСОБА_4 та АТ КБ «Приватбанк»), якою перша передала в іпотеку Приватбанку квартиру - квартира загальною площею 51,3 кв.м., житлова площа-28,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, 27 лютого 2015 року АТ КБ «Приватбанк» на виконання наведеного вище договору іпотеки реалізував своє право передбачене Договором іпотеки, а також статей 36 та 38 Закону України «Про іпотеку» та продав предмет іпотеки згідно договору купівлі-продажу (серія та номер: 95, виданий 27.02.2015, видавник: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І.) на користь нового власника - ОСОБА_7 .

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою від 29.07.2019 про стягнення з ОСОБА_4 та поручителів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 ) 490 623,87 грн. за кредитним договором (судова справа Обухівського районного суду № 372/2944/19).

Рішенням Обухівського районного суду № 372/2944/19 від 02.07.2020 року, яке набрало законної сили 03.11.2020 року, позов задоволено частково, а саме - стягнуто з ОСОБА_4 (позичальника) 490 623,87 грн.

За таких обставин, враховуючи, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені саме за процедурою, передбаченою для позасудового врегулювання - шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-якім способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, то до наступних вимог позивача також слід застосовувати положення статті 36 Закону і вважати їх недійсними з огляду на фактичне повне виконання боржником своїх зобов`язань. Оскільки порука у спірних правовідносинах є припиненою, суд не вбачає підстав для покладення на поручителів грошової відповідальності на відміну від основного позичальника, який повинен сплачувати заборгованість за кредитом до повного погашення.

В результатів мотивів, викладених в судовому рішенні від 02.07.2020 року, суд прийшов в резолютивній частині рішення до висновку про відмову в задоволенні вимог банку до позивачів в цій цивільній справі, як поручителів.

Проте, незважаючи на набрання судовим рішенням від 02.07.2020 року законної чинності, відповідач в цій справі продовжив всупереч закону стягувати грошові кошти з поточних рахунків позивачів, як поручителів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_4 .

Так, з поточного рахунку ОСОБА_1 були списані грошові кошти в загальному розмірі 41178,11 грн.; з поточного рахунку ОСОБА_8 були списані грошові кошти в розмірі 250 грн.; ОСОБА_3 намагався відкрити рахунок/отримати картку у Приватбанку, однак йому було відмовлено у цій послузі позаяк за ним обліковується кредитна заборгованість за Кредитним договором № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 р.

Позивачами здійснювались заходи для з`ясування обставин, на підставі чого здійснюється стягнення коштів.

Натомість Приватбанк листами від 13.09.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210907/10151 та від 16.09.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210910/431, не лише підтвердив стягнення вказаних сум, а й висловив свою чітку позицію про існування у ОСОБА_1 , ОСОБА_8 зобов`язань за Кредитним договором № К2АЗЄА02920021 від 07.06.2007 р., як поручителів».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21, яке набрало законної сили 23 вересня 2022 року, судом був встановлений факт незаконного, тобто після набрання законної сили рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року у справі № 372/2944/19 (яким відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням поруки), списання з поточного рахунку ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 41 178,11 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» повернув ОСОБА_1 грошові кошти лише 23 серпня 2023 року, що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 14).

Згідно з ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом посилався на те, що відповідач неправомірно списував з його банківського рахунку грошові кошти у загальному розмірі41 178,11 грн., як поручителя, за вже припиненою порукою з 27.02.2015 року, що було встановлено рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 41 178,11 грн. При цьому, відповідач повернув позивачу вказані грошові кошти лише 23 серпня 2023 року.

Так, враховуючи, що АТ «КБ «ПриватБанк» неправомірно списував з банківського рахунку ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі41 178,11 грн., як поручителя, за вже припиненою порукою, датою припинення якої є дата укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки із ОСОБА_7 та відповідачем, 27.02.2015 року, при цьому, як встановлено судом в даній справі та не заперечується сторонами, відповідач повернув вказані грошові кошти лише 23 серпня 2023 року, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача виникло право на стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог, вказував, що позивач при здійсненні своїх розрахунків, надав до суду неналежний розрахунок 3% річних та інфляційного збільшення, оскільки розрахунок здійснений не з моменту набрання рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/4249/21 законної сили.

Проте, колегія суддів відхиляє вказані доводи відповідача з огляду на наступне.

У пунктах 65, 66, 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 (провадження N 12-45гс23) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України».

Оскільки факт незаконного списання Банком з банківського рахунку ОСОБА_1 , як поручителя, відбувся після ухвалення і набрання законної сили рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року у справі № 372/2944/19 (яким відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням поруки), і такий факт встановлений набравшим законної сили рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у справі № 372/4249/21, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що факт відсутності підстави набуття (списання) коштів відповідачем з позивача настав з дня, коли порука вважалася припиненою, а саме з 27.02.2015 року згідно рішення суду у справі № 372/4249/21. Після 27.02.2015 року списання відповідачем коштів з позивача на підставі поруки були протиправними з моменту їх вчинення, а отже, кошти, що були списані з позивача відповідачем набуті останнім без достатньої правової підстави та повинні були бути повернутими позивачу одразу після того, як були безпідставно отримані (списані) відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з періодом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом, здійснив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу 4 360,52 грн., яка була неправомірно списана позивачем 11.02.2021 року, за період починаючи із 01 лютого 2021 року по 22 березня 2023 року (а. с. 22-46).

Проте, право нарахування 3 % річних та інфляційних втрат виникло у позивача, виходячи з наявності самого факту прострочення, який має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів, а саме з 11 лютого 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів здійснює розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу 4 360,52 грн. за період з 11 лютого 2021 по 22 березня 2023 року.

Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Тому, з 11/02/2021 до 22/03/2023 - 4 360,52 x 3 % x 770 : 365 : 100 - 275.97 грн., а не 279,55 грн., як розраховано позивачем. Інфляційне збільшення: 4 360,52 x 1.41659157 - 4 360,52 = 1 816,56 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у загальному розмірі 1 636,18 грн. та інфляційні втрати у загальному розмірі 12 764,97 грн.

Суд першої інстанції на вищенаведене належної уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, а тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно до частини задоволених позовних вимог (99,97%) слід стягнути 1210,83 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (а.с. 1).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційне збільшення у розмірі 12 764,97 грн. та 3 % річних у розмірі 1 636,18 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1210,83 грн. за розгляд справи судом першої інстанції.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

Г.М. Кирилюк