Справа 556/2007/24
Номер провадження 2/556/548/2024

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2024 року.

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Котик Л.О.,

при секретарі Басик Г.Т.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в селищі Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про тлумачення заповіту, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про тлумачення заповіту.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_5 .

Після смерті останнього спадкоємцями, які прийняли спадщину є - ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

На випадок своєї смерті спадкодавець залишив заповіт, згідно якого житловий будинок 1980 року побудови заповів своїм онукам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних частках. Старий житловий будинок, сарай, погріб заповів ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений 17.08.2000 в селі Озеро, секретарем Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області Мороченець Т.1. та зареєстровано в реєстрі за №46.

Оскільки є заповіт, то спадкування відбуватиметься за заповітом. Спадкоємицями за заповітом є дві онучки.

Позивачка, на даний час, є непрацездатною у зв`язку з віком, є пенсіонером, а тому вона має право на обов`язкову частку. Відповідно, оскільки їх спадкоємців першої черги за законом двоє, позивачка і відповідач - син ОСОБА_4 , і при спадкуванні за законом вони мали б право на 1/2 частку у спадковому майні кожен, то їх обов`язкова частка становить по 1/4 частині спадкового майна. Відповідно і спадкоємиці за заповітом теж мають право на 1/4 частину спадкового майна кожна. Відповідач ОСОБА_4 прийняв спадщину, оскільки згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.03.2024 у справі №556/2991/23 встановлено факт його проживання із спадкодавцем.

Однак, згідно даних погосподарського обліку за померлим рахується на території села Озеро один житловий будинок, орієнтовною площею 90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно даного витягу та технічного паспорта на будинок рік його побудови зазначено 1983. Крім житлового будинку є інші господарські будівлі і споруди: сарай 1985 року побудови, сарай 1989 року побудови, літня кухня 1959 року побудови, погріб 1987 року побудови.

Відповідно, нотаріус не може видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом та на обов`язкові частки, оскільки дані, зазначені у заповіті не співпадають з документами про нерухоме майно спадкодавця.

Таким чином, позивачці рекомендовано звернутись до суду з приводу тлумачення заповіту.

На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити.

Вказаний позов надійшов до суду 05 липня 2024 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

У підготовче судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Належним чином повідомлені відповідачі в підготовче судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають.

Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення із наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Після його смерті спадкоємцями, які прийняли спадщину є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Володимирецької державної нотаріальної контори №696/01-16 від 21 липня 2023 року.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишив заповіт, згідно якого житловий будинок 1980 року побудови заповів своїм онукам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних частках. Старий житловий будинок, сарай, погріб заповів ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений 17.08.2000 року в селі Озеро секретарем Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №46.

Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до роз`яснення №869/01-16 від 04.07.2024, виданого державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 був наданий заповіт ОСОБА_5 , посвідчений секретарем Озерської сільської ради 17 серпня 2000 року, згідно якого він заповів житловий будинок 1980 року побудови своїм онукам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних частках Старий житловий будинок, сарай, погріб заповів ОСОБА_4 . Однак в заповіті не вказані адреси житлових будинків та господарських будівель і споруд, які заповідаються. Розглянувши пред`явлені документи, нотаріус не же взяти до уваги тлумачення заповіту ОСОБА_5 , здійснене спадкоємцями за заповітом, про те, що не існує двох житлових будинків, які зазначені у заповіті, а є лише один житловий будинок, який належить спадкодавцю, оскільки таке тлумачення прямо не слідує зі змісту заповіту та виходить за межі змісту заповіту.

Як вбачається з листа Каноницької сільської ради Рівненської області від 20.06.2024 року №02-46/889, згідно даних погосподарського обліку, за померлим ОСОБА_5 рахується на території села Озеро один житловий будинок, орієнтовною площею 90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Це також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав №341045367 від 31.07.2023 року, згідно якого за померлим рахується житловий будинок за вказаною вище адресою. Згідно даного витягу та технічного паспорта на будинок рік його побудови зазначено 1983. Крім житлового будинку є інші господарські будівлі і споруди: сарай 1985 року побудови, сарай 1989 року побудови, літня кухня 1959 року побудови, погріб 1987 року побудови.

Таким чином, ОСОБА_5 міг заповідати лише вище вказаний житловий будинок, який належав йому на праві власності.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст.1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст.213 ЦК.

Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213цього Кодексу.

У статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. (Постанови Верховного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц та від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19)

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі № 378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне, розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст відповідно до ст.213 ЦК України, виходячи з волі ОСОБА_5 , згідно заповіту від 17 серпня 2000 року, а саме вважати, що заповідане майно у вигляді "житлового будинку 1980 року побудови та старого житлового будинку, сараю, погрібу" слід тлумачити як «житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 »..

Вирішуючи питання тлумачення правочину судом враховується, що цивільне судочинство направлене на захист прав та інтересів громадян.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з метою реалізації спадкових прав між спадкоємцями.

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов визнано відповідачами, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб.

А як в ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.15-16, 213, 216, 1216, 1218, 1219, 1256 ЦК України , ст.ст. 2-13, 81, 89, 206, 258 - 259, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про тлумачення заповіту, задовольнити.

Здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого секретарем Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області 17 серпня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 46.

Вважати, що заповідане майно у вигляді «житлового будинку 1980 року побудови та старого житлового будинку, сараю, погрібу слід тлумачити як «житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ».

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Котик Л.О.

Відомості сторін по справі:

Позивачка: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,;

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання згідно відомостей АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання згідно відомостей АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання згідно відомостей АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_3 .