Справа №:755/5387/24
Провадження №: 2-о/755/505/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Зілінської М.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна, про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна, про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру.

Згідно заявлених вимог заявник просить суд встановити юридичний факт, підтвердити і визнати наявність права власності ОСОБА_1 , набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка знаходиться на окупованій території Донецької міської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого Бурлак О.В., приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за № 4787, заявнику на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до реєстраційного напису, право приватної власності на вказану цілу квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Донецькому бюро технічної інвентаризації м. Донецька і записане в реєстрову книгу 1/25 д к (3) за реєстровим № 283 від 02 серпня 2001 року. Відповідно до технічного паспорту від 01 серпня 2001 року, перереєстрованого на ОСОБА_1 , житлова квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 32.1 кв.м, житлову площу 16.2 кв.м. Реєстровий номер 1/25 д к -283(3). Позивач зазначає, що відповідно до рішення №71730058 від 22 лютого 2024 року, державного реєстратора прав на нерухоме майно Волошиної Ж.Д. , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заявнику було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, щодо внесення вище зазначеної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно відповіді, отриманої державним реєстратором від Донецької обласної військово - цивільної адміністрації Донецької обласної адміністрації повідомляється, що за резолюцією керівництва облдержадміністрації департамент економіки облдержадміністрації розглянув лист від 08 лютого 2024 року № 59342692, щодо надання інформації, стосовно зареєстрованого права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та повідомлено, що запитуваною інформацією не володіють. Одночасно проінформовано, що населені пункти Донецького району, включені до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноважень. Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада знаходиться в тимчасовій окупації російською федерацією з 07 квітня 2014 року. Також заявник зазначає, що оскільки квартира знаходиться на території Донецької міської територіальної громади, то отримати дані щодо її права власності на квартиру з паперових архівів Донецького бюро технічної інвентаризації, які підтверджують державну реєстрацію прав, які виникли та були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року неможливо, адже паперові архіви БТІ знаходяться на окупованій території. З відповіді Міністерства юстиції України від 20 березня 2024 року вбачається що у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості, місцезнаходженням яких, серед іншого є Донецька область, реєстраційні дії на підставі судових рішень. Заявник зазначає, що встановлення даного факту буде породжувати для неї юридичні наслідки: реєстрація квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно; забезпечення і відновлення порушених матеріальних прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на окупованій території; підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, завданої заявнику російською федерацією в результаті вимушеного переселення.

Вказану заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Волошина Жанна Дмитрівна , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про встановлення факту про визнання права власності на квартиру.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заяві та додатково пояснила, що 20 травня 2014 року, внаслідок окупації м. Донецька, вона була вимушена залишити квартиру. Підкреслила, що квартира була набута нею в законний спосіб. Зазначила що реєстратор призупинив розгляд заяви про реєстрацію права власності, в подальшому ним були виконані всі вимоги закону, направлені необхідні запити, проте через відсутність в розпорядженні військової адміністрації архівної документації, в проведенні державної реєстрації права власності було відмовлено. Листом Міністерства юстиції України було роз`яснено про можливість проведення державної реєстрації права власності на підставі рішення суду. Також пояснила, що метою звернення з даною заявою до суду є реєстрація права власності на квартиру в державному реєстрі і можливість вільно володіти, розпоряджатись майном, а також одержання компенсації за збитки. Підкреслила, що їй невідомо, в якому стані знаходиться квартира на теперішній час і кого до неї вселили.

Заінтересована особа державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Ж.Д. в судове засідання не з`явилась, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не подала.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

Встановлення фактів є особливою функцією суду, необхідною для підтвердження певної обставини як факту, про що просить заявник. Необхідність цього виникає у зв`язку із прогалиною в інформації або її відсутності, яка не дає змоги дійти остаточного висновку у питанні.

В даній справі ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт, а саме підтвердити і визнати наявність права власності ОСОБА_1 , набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка знаходиться на окупованій території Донецької міської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом установлено та вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, що 28 липня 2001 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого продавець продала, а покупець купила квартиру АДРЕСА_2 , який містить реєстраційний напис БТІ м. Донецька, згідно якого вказана в цьому договорі квартира зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 і записана в реєстрову книгу за № 1/25 дк - (3). (а.с.65)

Також заявником долучено технічний паспорт на вказану вище квартиру (а.с.66).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Волошиної Ж.Д. , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ №71730058 від 22 лютого 2024 року, відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою від 08 лютого 2024 року за реєстраційним номером 59342692, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. (а.с.58)

За змістом цього рішення вбачається, що згідно відповіді, отриманої державним реєстратором від Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Донецької обласної державної адміністрації повідомляється, що за резолюцією керівництва облдержадміністрації департамент економіки облдержадміністрації розглянув лист від 08 лютого 2024 року № 59342692, щодо надання інформації стосовно зареєстрованого права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та повідомлено, що запитуваною інформацією не володіють. Одночасно проінформовано, що населені пункти Донецького району, включені до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноважень. Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада, знаходиться в тимчасовій окупації Російською Федерацією з 07 квітня 2014 року.

З листа Генеральної прокуратури України вбачається, що ОСОБА_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.258, ч.1 ст.258-3, ст. 437 КК України. (а.с.59)

Також на підтвердження заявлених вимог заявником надано відповідь Міністерства юстиції України №42804/С-6490/19.1.3 від 20 березня 2024 року щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 23 лютого 2024 року (вх. №С-6490 від 26 лютого 2024 року) щодо деяких питань оформлення права власності на земельні ділянки. (а.с.60-63)

Так, за вимогами заяви ОСОБА_1 , у зв`язку із відмовою державного реєстратора в проведенні державної реєстрації права власності на квартиру через відсутність документів, які давали б змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заявник просить суд підтвердити і визнати наявність права власності ОСОБА_1 , набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка знаходиться на окупованій території Донецької міської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 , з метою реєстрації квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з чого випливатиме відновлення порушених прав заявника щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на окупованій території, а також підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, завданої заявнику.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 липня 2001 року, правовідносини за ним були врегульовані ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про власність», згідно ч.2 ст.12 якого громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

За змістом ч.1 ст.13 Закону України «Про власність», об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. (ч.1 ст. 4 Закону України «Про власність»)

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1, 2 ст.2 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

При оцінці обраного способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної вимоги може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний заявником спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу заявника; чи є спосіб захисту, обраний заявником, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний заявником спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу заявника, у цих правовідносинах вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес заявника підлягає захисту обраним ним способом.

При оцінці обраного заявником способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/4698/20 (провадження № 61-5079св21) зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі

№ 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі

№ 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справ

№ 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і

№ 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі

№ 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі

№ 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі

№ 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Перш за все метою звернення ОСОБА_1 з даною заявою до суду є необхідність реєстрації права власності в порядку, передбаченому з 01 січня 2013 року, на квартиру, набуту 28 липня 2001 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (п.9 цієї частини статті).

Більше того, «підтвердження і визнання наявності» в судовому порядку права власності, набутого на підставі правочинів, цивільним законодавством України не передбачено.

В даному випадку право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується наявним у заявника оригіналом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28 липня 2001 року, який містить реєстраційний напис БТІ м. Донецька, згідно якого вказана в цьому договорі квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 і записана в реєстрову книгу за № 1/25 дк - (3). (а.с.65)

Крім того, згідно положень ч.4 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Оскільки метою звернення до суду з даною заявою в ній викладена необхідність реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, заінтересованою особо в даному випадку є сторона правочину - продавець ОСОБА_2 , яка не залучена заявником до участі у справі за цією заявою, а не державний реєстратор, дії якого в даному провадженні не оскаржуються.

Враховуючи викладене вище, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обраний заявником спосіб захисту порушеного права та суб`єктний склад учасників справи, суд не вбачає визначених законом підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна, про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру.

На підставі викладеного та керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна (місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36), про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 02 вересня 2024 року.

Суддя: