Справа № 369/7618/24
Провадження № 2-о/369/350/24
РІШЕННЯ

Іменем України

22.07.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Кубарській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/7618/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Дмитрівська сільська рада про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дмитрівська сільська рада про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви зазначено, що у лютому-березні 2022 року частина Київської області була окупована військами російської федерації, зокрема, і частково Дмитрівська територіальна громада Бучанського району, де проживала ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та, у зв`язку із тим, що село Шпитьки, де розташований їх будинок, зазнавало артилерійських обстрілів та обстрілів з реактивних систем залпового вогню з боку окупаційних військ, внаслідок одного із таких обстрілів їх будинок було повністю зруйновано.

На підтвердження права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 заявник надала суду перелік письмових доказів, зокрема, копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.01.2020; копію будівельного паспорту № 17-17/188 від 20.03.2020; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2020; копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.03.2020 з додатком; копію Акту обстеження об`єктів, що зазнали руйнувань та пошкоджень внаслідок бойових дій військ російської федерації на території Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 28.04.2022; копію технічного звіту обстеження житлового будинку № ДСРШ-ТО-08/06; копію рішення виконавчого комітету Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.08.2020 № 86 «Про присвоєння поштової адреси земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 »; копію довідки від 12.04.2022 № 319; копію заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 16.11.2020; копії рахунку за електроенергію.

Також, заявник надала суду копії актів опитування адвокатом Полянського О.П., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 16.04.2024, які повідомили, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 почали проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 приблизно з кінця 2020 року та водночас продовжували його добудовувати та підводити необхідні комунікації.

Вказані особи підтвердили і факт знищення вказаного будинку внаслідок обстрілу військами російської федерації.

Окрім того, заявник за фактом знищення будинку зверталася до органів поліції, що підтверджується листом ВП № 4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 20.07.2022 № 1403, яким ОСОБА_1 було повідомлено про те, що матеріали за фактом знищення її будинку передані до Офісу Генерального прокурора для приєднання до матеріалів кримінального провадження № 0000054 від 29.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України.

Відсутність відповідних правовстановлюючих документів про право власності на будинок перешкоджають заявнику ОСОБА_1 отримати компенсацію, у зв`язку із його знищення внаслідок бойових дій та змушує звернутися до суду для встановлення юридичного факту.

На підставі наведеного, заявник просив суд встановити юридичний факт знищення військами російської федерації житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належав заявнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.05.2024 відкрито окреме провадження у справі, призначено судове засідання.

22.07.2024 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Дем`янчук Г.В. подала заяву про розгляд справи № 369/7618/24 без її участі та без участі ОСОБА_1 .

Заінтересовані особи ОСОБА_2 та представник від Дмитрівської сільської ради не з`явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином.

Додаткових заяв, клопотань до суду не надходило.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд дослідив та оцінив матеріали справи, тому вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Юридичні факти це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.

Відповідно до положень ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) вказано, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Згідно із ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У відповідності до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

У справах, в яких заявники скаржилися на знищення їх будинків у контексті збройних конфліктів Суд задовольнив позов про право власності на підставі витягів з житлового кадастру, виданих міською адміністрацією після оскаржуваного нападу. Стосовно заявників, які не надали підтвердження права власності, Суд встановив їхні майнові права на підставі інших доказів, таких як свідоцтва про проживання, видані місцевою адміністрацією (Kerimova and Others v. Russia, § 293).

Окрім того, у цій справі Chiragov and Others v. Armenia [ВП], §§ 140-141 ЄПСЛ вказав, що технічні паспорти, які розглядалися як «документи технічної інвентаризації», були непрямим доказом підтвердження права власності на будинки і земельну ділянку.

Отже, від заявників вимагається надати достатні докази на підтвердження своїх вимог відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про знищення майна під час збройного конфлікту. Аналогічний підхід застосовується до скарг на підставі статті 2, пункту 1 статті 6, статей 8, 10 і 13 Конвенції.

Як prima facie докази права власності або проживання у житлі, Суд згадував такі документи, як титули на землю або майно, витяги із земельного або податкового реєстрів, документи з місцевої адміністрації, плани, фотографії та квитанції про догляд за майном, а також докази доставки пошти за адресою, заяви свідків або будь-які інші релевантні докази (див., наприклад, рішення у справі Prokopovich v. Russia, заява № 58255/00, параграф 37, ECHR 2004-XI, та рішення щодо прийнятності у справі Elsanova v. Russia, заява № 57952/00, 15 листопада 2005 р.).

Отже, у своїй практиці Суд розробив гнучкий підхід до доказів, які повинні бути надані заявниками, які стверджують, що вони втратили своє майно та житло в ситуаціях міжнародного або внутрішнього військового конфлікту.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29.06.2004 року щодо суті та від 13.07.2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 12.01.2006 року щодо прийнятності у справі «Ічер проти Туреччини», заява № 18888/02, § 73-87; рішення ЄСПЛ від 16.06.2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16.006.2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, § 152-242; рішення ЄСПЛ від 10.05.2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprys v. Turkey), заява № 25781/94, § 178-189).

Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної йому надзвичайною ситуацією, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, згідно установленої практики ЄСПЛ за статтею 1 Протоколу № 1 можуть бути будь-які «достатні» докази, що вбачаються достовірними «на перший погляд», і які уряд-відповідач не зміг переконливо спростувати в ході провадження в Суді. Прямими доказами є копії оригіналів угод про купівлю-продаж нерухомості та свідоцтва про державну реєстрацію нерухомості. Однак за їх відсутності іншими непрямими доказами можуть бути: дозвіл на будівництво, довідки з БТІ, органів РАГС, підтвердження органів місцевої влади про наявність нерухомості, документи на землю, витяги з земельних чи податкових реєстрів, документи, видані місцевими адміністраціями, плани, техпаспорт на будинок чи квартиру, рішення про виділення землі, фотографії нерухомості, в т.ч. її пошкоджень, квитанції про оплату комунальних послуг, поштові сповіщення про доставку пошти, покази свідків, колишніх сусідів та «будь-які інші відповідні докази». Щодо заявників, які не надали жодних доказів права власності, Суд в деяких справах встановлював їхні майнові права на основі інших доказів, наприклад, підтвердження проживання, виданого міською адміністрацією.

Встановлення факту існування будинку, який належить ОСОБА_1 та тим самим підтвердження існування в неї права власності на цей будинок є необхідним для отримання в подальшому компенсації за зруйноване житло внаслідок бойових дій, тому заявник вимушена звернутися до суду для встановлення юридичного факту.

Оскільки даний факт підтверджується письмовими доказами у справі, суд дійшов висновку, що є підстави для задоволення вимог заяви і встановлення юридичного факту знищення військами російської федерації житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 263-265, 268, 273,274, 279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Дмитрівська сільська рада про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити повністю.

Встановити юридичний факт знищення військами російської федерації житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Заінтересована особа 1: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Заінтересована особа 2: Дмитрівська сільська рада (08112, Київська область, Бучанський район, с. Дмитрівка, вул. Садова, 2).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст рішення складено 02.09.2024 року

Суддя А.В. Янченко