Провадження 2/193/351/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 серпня 2024 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Томинця О.В.,

за участі: секретаря судового засідання Оселедець О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним (укладеним) та визнання права власності на придбане нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Стислий зміст позовних вимог.

22.07.2024 представник позивача ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_2 з вищевказаним позовом до відповідача Софіївської селищної ради, в обґрунтування якого вказує, що позивач ОСОБА_2 придбав 19.07.1990 у ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який вони зареєстрували у виконкомі Кам`янської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області за р./№ 20.

На виконання правочину позивачем цього ж самого дня було сплачено продавцю ОСОБА_3 повну вартість будинку в сумі 6350 руб., після цього остання звільнила житловий будинок та передала позивачеві ключі від нього. Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу вони посвідчать у нотаріуса пізніше. Однак майже відразу між сторонами було втрачено зв`язок через те, що продавець ОСОБА_3 після продажу будинку переїхала до іншого місця проживання, а з часом позивач дізнався, що ОСОБА_3 трагічно загинула 16.01.2002, у зв`язку з чим на даний час позивач позбавлений можливості розпоряджатись своїм майном, тому представник позивача просив суд визнати вищевказаний договір купівлі-продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на придбаний житловий будинок.

Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 23.07.2024 провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 під час судового розгляду справи, посилаючись на обставини та доводи викладені у позовній заяві, заявлені нею вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Представник відповідача, Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, однак подав до суду заяву про можливість розгляду справи без участі представника селищної ради, заперечень проти задоволення позову не має.

Фактичні обставини справи.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 19 липня 1990 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області за р./№ 20. Між сторонами були погоджені всі істотні умови договору купівлі-продажу, зокрема щодо ціни, передачі будинку у власність позивачу, оформлення договору купівлі-продажу (а.с.6-7).

Також за умовами пункту 7 цього договору було визначено, що у відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР цей договір підлягає реєстрації у виконавчому комітеті Кам`янської сільської ради.

На виконання правочину позивачем було сплачено ОСОБА_3 повну вартість будинку в сумі 6350 руб., а продавець на підтвердження правочину передала ключі від нього покупцю, і з того часу позивач заселився у куплений будинок і став користуватися ним.

З витягів із погосподарської книги вищевказаного домоволодіння за період 01.01.1991 по 2025 рік вбачається, що у вищевказаному будинку за цей період проживав позивач ОСОБА_2 із своєю сім`єю, яка складалась із дружини ОСОБА_4 та двох їх спільних дітей: сина ОСОБА_5 , 1991 року народження та ОСОБА_6 , 1995 року народження. (а.с. 28-34).

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК УРСР 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, що дає підставу для визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку, оскільки усі його істотні обставини виконано та є підставою для визнання за позивачкою права власності на нього.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

При вирішенні даного позову підлягають норми матеріального права, що діяли на момент укладання договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

До 01.01.2004 року в Україні діяв Цивільний кодекс Української СРСР 1963 року, згідно якого повинні вирішуватись дані правовідносини.

Відповідно до інформації наданої Софіївським відділенням КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР від 26.03.2024 за № 161 вбачається, що право власності за ОСОБА_2 станом на 31.12.2012 не зареєстровано (а.с. 26).

Зі слів представника позивача, договір купівлі-продажу сторони домовилися посвідчити нотаріально дещо пізніше, але це не вдалося виконати, оскільки продавець ОСОБА_3 16.01.2002 трагічно загинула, що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 25.07.2024 № 6, згідно якого вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок закрито черепно-мозкової травми (а.с.55-56).

З часу її смерті і до цього часу, тобто за 21 рік, жодним із її спадкоємців не порушувалося питання щодо успадкування цього будинку. Тобто, суд доходить висновку, що потенційним спадкоємцям померлої ОСОБА_3 якщо вони і є, було відомо, що за життя ОСОБА_3 продала спірний житловий будинок, а відсутність інформації про реєстрацію права власності, тільки підтверджує той факт, що протягом 21 року після її смерті будинок не успадкований та не визнаний відумерлою спадщиною.

З показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , сусідів позивача, що були допитані у судовому засіданні, видно, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 проживала раніше ОСОБА_3 , яка на початку 90-х років продала цей будинок на той час молодому подружжю ОСОБА_9 , які відразу вселилися до цього будинку та у якому у них згодом народились двоє синів. Дружина позивача була домогосподаркою, а сам позивач працював механізатором у колгоспі. Потім подружжя ОСОБА_9 розлучилися і стали проживати відокремлено, зокрема чоловік переїхав до м. Кривого Рогу, а дружина продовжувала проживати разом з дітьми у цьому будинку до 2016 року, коли виїхала разом з дітьми у сусіднє село.

Судом встановлено, що позивач близько 26 років відкрито, безперешкодно володів даним будинком на правах власника, про що свідчить матеріали справи та надані пояснення свідків, покращив умови житла, однак позбавлений можливості належним чином зареєструвати своє право власності на даний житловий будинок позасудовим шляхом.

Таким чином на даний час відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу фактично позбавляє позивача права власності на придбане нерухоме майно.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, чинного на період виникнення договірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

На підставі ч. 2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно положень ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 328 ЦК України врегульовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Договір купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.1990, про визнання якого дійсним заявлено позивачем ОСОБА_2 , не був нотаріально посвідчений, але відповідно до чинного законодавства на момент укладення угоди він підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Позивач знав, що вказаний договір належить нотаріально оформити, але через віддаленість місця проживання продавця та подальшою її смертю у 2002 році унеможливило це зробити.

Укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку не містить в собі протизаконних умов. Сторонами за договором було досягнуто згоди з істотних умов угоди, яка повністю була виконана, як покупцем (сплатив продавцю обумовлену між ними суму грошових коштів, вселився в будинок і користувався ним щонайменше з січня 1991 року по 2016 рік), так і продавцем (отримала обумовлену суму грошових коштів, передала покупцю будинок в користування).

Згідно вимог ч.4. ст. 206 ЦК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а надані позивачем в обгрунтування заявлених вимог документи та його доводи, свідчать про те, що ОСОБА_3 , яка уклала з позивачем договір купівлі-продажу 19.07.1990, ухилилася від нотаріального оформлення цього договору, що є підставою згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України, в редакції Закону 1963 року, для задоволення позову ОСОБА_2 .

Вимогу щодо відшкодування позивачу судових витрати останній не заявляв, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним (укладеним) та визнання права власності на придбане нерухоме майно, - задовольнити повністю.

Визнати дійсним (укладеним) договір купівлі-продажу житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що укладений 19 липня 1990 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 і зареєстрований виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області 19.07.1990 за р./№ 20.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., позначеного у технічному паспорті літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами: погребом «Бп/д», площею 15,9 кв.м.; сараєм «В», площею 24,3 кв.м.; сараєм «Г», площею 13,0 кв.м.; літньою кухнею «Д», площею 14,6 кв.м.; гаражем «Е», площею 16,0 кв.м.; сараєм «Ж», площею 16,9 кв.м.; сараєм «З», площею 14,8 кв.м.; басейном «к»; воротами «№1» та огорожею «№2».

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстроване місце постійного проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Софіївська селищна рада, , місцезнаходження: бульвар Шевченка, буд. 19, сел. Софіївка Криворізького (Софіївського) району Дніпропетровської області, 53100.

Повний текст рішення суду складено 29 серпня 2024 року.

Суддя О.В. Томинець