ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 478/1133/23

провадження № 61-8953св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 ,в інтересах якої діє адвокат Вендель Олег Михайлович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 червня 2024 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 2003 року він почав проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На початку їх відносин у них були сімейні стосунки, вони дбали один про одного, піклувалися про побудову сімейних відносин, спільно вели фінансові та господарські справи, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_4 .

У 2009 році вони почали проживати у будинку, який був наданий їм батьками позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

В січні 2010 року сторони вирішили покращити житлові умови, для вони усно домовились із ОСОБА_5 про обмін їх будинку на належний останній будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Такий обмін відбувся, але не оформлювався належним чином, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на обидва будинки.

Після цього сторони проживали в придбаному будинку, за спільні кошти та власними силами його ремонтували, встановили новий паркан, купили побутову техніку.

За попередньою домовленістю з відповідачем вирішили, що вона буде займатися документальним оформленням права власності на вказаний будинок. Так, 30 серпня 2010 року право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 11 серпня 2010 року виконкомом Володимирівської сільської ради.

З 15 лютого 2013 року відповідач та їх діти зареєстровані у цьому будинку.

Протягом спільного життя позивач працював, зарплати вистачало на потреби сім`ї, вони займались вихованням дітей, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували побутові речі.

З 30 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після припинення шлюбу, з січня 2015 року до 21 квітня 2016 року позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України.

З травня 2016 року сторони знову почали проживати разом у спірному будинку як подружжя. А в 2019 році їх сім`я переїхала тимчасово проживати до м. Кривий Ріг, однак у січні 2023 року їх сімейні відносини припинилися.

Після цього відповідач стала перешкоджати йому вільно володіти, користуватися спільним будинком, не допускаючи до нього.

Посилаючись на викладене, позивач просив:

- встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у перiод з 01 січня 2004 року до

29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року до 21 січня 2023 року;

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

- поділити між ним та ОСОБА_2 вказаний будинок, визнавши за ним та відповідачкою право власності на частку будинку за кожним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області у складі судді Іщенко Х. В. від 06 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 01 січня 2004 року до 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року

до 21 січня 2023 року включно.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у вказаний судом період не оспорюється сторонами та було підтверджено позивачем в ході розгляду справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про поділ житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази доводять факт, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін, проте, на думку суду, вимоги позивача не могли бути задоволені через пропуск строку позовної давності. Позивач тривалий час знав про порушення його прав, про що свідчить факт подання ним ще у 2015 році позову про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний житловий будинок, однак із цим позовом він звернувся лише у 2023 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції позивач оскаржив до апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про поділ спірного будинку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 червня 2024 року рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року скасовано в частині вирішення позову ОСОБА_1 про поділ будинку та розподілу судових витрат та ухвалено нове в цій частині, яким визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину за кожним житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 684,00 грн судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року по 21 січня 2023 року. У період сумісного проживання вони набули у спільну сумісну власність спірний житловий будинок. Відповідачка під час проживання з позивачем не висловлювала претензій щодо порядку користування майном та не порушувала право спільної сумісної власності, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності при поданні позову у вересні 2023 року. Про порушення свого права власності позивач довідався у липні 2023 року, коли відповідачка звернулася до нього з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, а тому саме з цього часу почав перебіг строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач дізнався про порушення свого права 30 квітня 2015 року, коли вони не проживали однією сімєю, про що свідчить його позов про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний будинок за відповідачкою, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності, однак із позовом позивач звернувся лише у вересні 2023 року, зі спливом такої давності, що є підставою для відмови у позові.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2024 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 23 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

У період часу з 01 січня 2004 року до 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року до 21 січня 2023 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З 30 вересня 2014 року до 24 грудня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

23 липня 2010 року виконавчий комітет Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, розглянувши заяви громадян України та матеріали Казанківського БТІ, зокрема, у рішенні № 41 вирішив оформити право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 за ОСОБА_9 .

11 серпня 2010 року ОСОБА_9 на підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, з часткою 1/1, а 30 серпня 2010 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 загальною площею 82,1 кв. м, житловою площею 44,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: гараж літ.Б-1, сарай літ.В-1, погріб літ.Гпб, огорожі №3-6.

15 лютого 2013 року відповідач та діти сторін зареєструвалися у будинку АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом з реєстру Володимирівської територіальної громади, сформованого 10 квітня 2024 року, ОСОБА_1 09 квітня 2024 року знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

30 квітня 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про скасування рішення виконкому про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (справа №478/672/15).

Вказаний позов судом було залишено без руху ухвалою від 06 травня 2015 року, а ухвалою від 21 травня 2015 року повернуто позивачу як неподаний.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2023 року відкрито провадження у справі №478/915/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житловим будинком. Вказаний позов було подано до суду 27 липня 2023 року. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року провадження у справі зупинено до розгляду справи № 478/1133/23.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судові рішення оскаржуються лише в частині поділу будинку, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю їх законність колегією суддів не перевіряється.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 639/7697/19 (провадження

№ 61-4709св21).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження

№ 14-325цс18).

Установивши, що спірне майно набуте сторонами під час їх спільного проживання однією сім`єю, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про належність цього майна позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Однак відповідачка не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на зазначене майно, а тому відповідні доводи касаційної скарги про належність їй цього майна на праві особистої приватної власності є помилковими.

Відповідачка у касаційній скарзі не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду із цим позовом щодо поділу спірного будинку, оскільки вважає, що така почала свій перебіг з моменту звернення позивача 30 квітня 2015 року з позовом про скасування рішення виконкому про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я відповідачки (справа №478/672/15).

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції та здійснюючи поділ спірного будинку, суд апеляційної інстанції вважав, що позивач звернувся до суду із позовом в межах позовної давності, оскільки про порушення свого права на майно дізнався лише у липні 2023 року, коли відповідачка звернулася до нього з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, а тому саме з цього часу почав перебіг строк позовної давності.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним з огляду на таке.

Статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Європейський суд з прав людини наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, заяви № 22083/93, 22095/93, пункт 51).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, а також корелювати з реальною обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року, заява

№ 23890/02 у справі «Фінікаріду проти Кіпру»).

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі

№ 6-258цс15 сформульовано висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20, від 11 жовтня 2023 року у справі№ 359/6727/21).

Встановивши, що з моменту припинення між сторонами відносин, що притаманні подружжю, а саме проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, право позивача на частку спірного будинку відповідачкою не оспорювалося, а про порушення свого права останній дізнався липні 2023 року, коли відповідачка звернулася до нього з позовом про визнання його таким, що втратив право користування цим житловим будинком, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що про порушення свого права на будинок позивач дізнався 30 квітня 2015 року, коли він звернувся до відповідачки з позовом про скасування рішення виконкому про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, є помилковими, оскільки після повернення позивачу позовної заяви у зв`язку із неусуненням недоліків, сторони продовжили спільно проживати однією сім`єю з 01 травня 2016 року до 21 січня 2023 року і матеріали справи не містять доказів про те, що відповідачка до 21 січня 2023 року заперечувала право позивача на спірний будинок. Лише у липні 2023 року відповідачка висловила таке заперечення, подавши до позивача позов про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності. Із позовом про поділ будинку позивач звернувся у вересні 2023 року, тобто в межах позовної давності, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14, помилкові. У вказаній справі Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя; неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції виходив саме з того часу, коли відповідач почала заперечувати право позивача на спірне майно (липень 2023), а тому висновки зроблені у справі, яка переглядається, не суперечать висновками Верховного Суду у справі № 345/2962/14.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 ,в інтересах якої діє адвокат Вендель Олег Михайлович, залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович