Провадження №22-ц/811/1172/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представниці заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Головатого Р.Я. від 11 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує свою неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволити.

Зазначає, що Личаківський районний суд м.Львова виходив з того, що факт самостійного виховання заявника неповнолітньої дитини в аспекті правового зв`язку такого факту з правом не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду. Звертає увагу, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, додавалися письмові докази: рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.09.2016 року у цивільній справі № 463/3349/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в якому вказано, що позивачка (тепер ОСОБА_3 ) свої вимоги з поміж іншого мотивує тим, що протягом шести років вони разом не проживають як сім`я, а відповідач в судовому засіданні вказав, що донька народжена в шлюбі проживає разом з ним; Акт засвідчення факту проживання від 26.09.2023 року згідно із яким у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживають: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно з 1977 року до тепер; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 постійно з 1979 року до 11.08.2022 року. Із 11.08.2022 року до цього часу мобілізований до лав Збройних Сил України. З березня 2022 року ОСОБА_4 до тепер тимчасово перебуває закордоном, що підтверджують сусіди: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; Акт засвідчення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини від 26.09.2023 року згідно із яким ОСОБА_1 , який проживає у кв. АДРЕСА_1 , із 2010 року самостійно здійснює виховання своєї неповнолітної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при чому, з того ж часу мати дитини- ОСОБА_12 участі у її вихованні не приймає, що підтверджують сусіди: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; Лист №421 від 27.09.2023р. яким адміністрація середньої загальноосвітньої школи I-IIIступенів №29 м. Львова поінформувала, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 2013р. по 2022р. навчалася у середній загальноосвітній школі I-III ступенів №29 м. Львова та отримала свідоцтво про здобуття базової середньої освіти НОМЕР_1 . Батько ОСОБА_13 займався вихованням доньки, систематично цікавився її успішністю та станом справ у школі, відвідував батьківські збори; Довідку №066 від 25.09.2023р., видану ОСОБА_1 про те, що він дійсно брав участь у контролі за навчанням доньки ОСОБА_4 у Львівській школі мистецтв №9 в період з 2013р. по 2021р. Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення на вказане уваги не звернув, належної оцінки наявним доказам не дав, та безпідставно не встановив відсутності участі матері у вихованні дитини, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

В судове засідання окрім представниці заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці заявника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 259, 263-265, 268, 293, 315-319, 352, 354 ЦПК України, 141, 155, 157, 180, 181 СК України, та відмовляючи у задоволенні заяви виходив з того, що як вбачається зі змісту заяви, а також пояснень представника заявника, наданих в судовому засіданні, встановлення факту самостійного виховання заявником своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідне заявнику для реалізації права заявника на звільнення з військової служби на підставі абз.12 пп.г, п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа, шлюб між якими розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.09.2016 року, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11). Заявник є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині з 11.08.2022 по теперішній час, що підтверджується копією посвідчення та довідки (а.с.9,10). З представлених представником заявника копій акта засвідчення факту проживання від 26.09.2023 (а.с.15), Довідки Львівської школи мистецтв №9 від 25.09.2023 №066 (а.с.14), листа в.о. директора середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №29 м.Львова №421 від 27.09.2023 (а.с.17), листа в.о. генерального директора КНП «6-а міська поліклініка м.Львова» №536 від 06.11.2023 (а.с.19), а також показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , яка є знайомою заявника, ОСОБА_15 , який є хрещеним батьком неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які є сусідами заявника, судом встановлено, що до початку війни та у зв`язку з цим виїзду за кордон неповнолітня ОСОБА_4 проживала з батьком, він займався її навчанням і вихованням, водив дочку на гуртки, піклувався про її здоров`я. Суд виходив з того, що оскільки факт самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини в аспекті правового зв`язку такого факту з правом, передбаченим абз.12 пп.г, п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, так як матір дитини не позбавлена батьківських прав, зобов`язана належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, заявник із вимогами про стягнення аліментів до неї не звертався, що свідчить про досягнення батьками згоди з питань виховання спільної дитини, а тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відсутні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

27.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа ОСОБА_3 , у, якій просив:

встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує свою неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В обгрунтування заяви покликався на те, що 25.11.2006 року між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_16 (заінтересована особа) було укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №4518. ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народилася донька ОСОБА_4 . У 2010 році вищезазначений шлюб набув формального характеру, сторони припинили подружні відносини та ведення спільного господарства, а заінтересована особа, залишивши малолітню дочку із її батьком, переїхала на постійне місце проживання за іншою адресою. 07.09.2016 рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/3349/16-ц за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_1 шлюб було розірвано. При цьому, неповнолітня дочка колишнього подружжя - ОСОБА_4 постійно проживала разом зі своїм батьком у квартирі його матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 із 2010 року. З цього ж часу та до тепер утриманням дочки та її вихованням заявник займається самостійно, зокрема піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини; спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; створює умови для отримання нею освіти. Разом з тим, ОСОБА_3 як матір участі в утриманні та вихованні неповнолітньої ОСОБА_4 не бере з часу переїзду від тодішнього чоловіка, оскільки була зайнята вирішенням проблем особистого характеру, а пізніше повторно вийшла заміж та займається вихованням малолітньої дитини, народженої у новому шлюбі. Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, з огляду на безпекову ситуацію, що склалася в країні через війну та її непередбачувані наслідки, а також враховуючи те, що через наявність статусу військовозобов`язаного міг у будь-який час бути мобілізованим, заявник вважав оптимальним рішення про переїзд дочки на тимчасове проживання та навчання за межі України. У березні 2022 року в супроводі родички, яка зі своєю дитиною в той час також виїжджала, неповнолітня ОСОБА_4 виїхала закордон та досі там перебуває. Сам же ОСОБА_1 у червні 2022 року з метою виконання свого військового обов`язку звернувся до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а з 11.08.2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України, де по теперішній час перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою №4824 від 13.10.2023. Однак, заявник не очікував, що війна в Україні та відповідно його військова служба, і фізична розлука з донькою затягнуться на такий тривалий час, адже дистанційне спілкування у месенджерах не заміняє собою особисте спілкування та спільне проживання доньки із батьком. Тривале перебування поза рідним домом, розлука з батьком, який ще й перебуває у безпосередній близькості до бойових дій негативно впливають на психоемоційний стан дитини заявника, а спілкування із психологом такий стан дівчинки суттєво не може покращити без усунення першопричини, що до нього призвела. Згідно із рекомендаціями педагога, наданими в процесі роботи із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з приводу та на потребу зміни емоційного стану та самопочуття дитини зазначено, що під час бесід та подальшого спостереження встановлено, що в Ангеліни підвищена тривожність, розлад сну, емоційний спад, періодична збудженість, запаморочення, наявне відчуття небезпеки та виражена вразливість. З урахуванням триваючих стресових факторів загалом: війна, переїзд, розставання з батьком, який до цього безпосередньо займався її вихованням та забезпеченням, можна констатувати, що дитині необхідне перебування в безпечному середовищі. Для цього присутність батька поруч бажана та рекомендована. У зв`язку з усім вищевказаним, виникла необхідність встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує свою неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки цей юридичний факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, а саме право заявника на звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г», пункту 2 частини 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Той факт, що заявник самостійно виховує свою неповнолітню дочку підтверджується наступними доказами: 1. У Рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 07.09.2016 у цивільній справі №463/3349/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу вказано, що позивачка (тепер ОСОБА_3 ) свої вимоги з поміж іншого мотивує тим, що протягом шести років вони разом не проживають як сім`я, а відповідач в судовому засіданні вказав, що донька народжена в шлюбі проживає разом з ним. 2. Згідно із актом засвідчення факту проживання від 26.09.2023 у квартирі АДРЕСА_1 об-ті фактично проживають: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно з 1977 року до тепер, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 постійно з 1979 до 11.08.2022. Із 11.08.2022 до цього часу мобілізований до лав Збройних Сил України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 постійно із квітня 2007 року до березня 2022 року. З березня 2022 року до тепер тимчасово перебуває закордоном, що підтверджують сусіди: ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_10 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 . 3. Відповідно до акта засвідчення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини від 26.09.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає у кв. АДРЕСА_1 , із 2010 року самостійно здійснює виховання своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при чому, з того ж часу мати дитини - ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 участі у її вихованні не приймає, що підтверджують сусіди: ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_10 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 . 4. Листом №421 від 27.09.2023 адміністрація середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 29 м. Львова поінформувала, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2013р. по 2022р. навчалася у середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 29 м. Львова та отримала свідоцтво про здобуття базової середньої освіти НОМЕР_1 . Батько ОСОБА_13 займався вихованням доньки, систематично цікавився її успішністю та станом справ у школі, відвідував батьківські збори. 5. Довідка №066 від 25.09.2023, видана ОСОБА_1 про те, що він дійсно брав участь у контролі за навчанням доньки ОСОБА_4 у львівській школі мистецтв №9 в період з 2013 р. по 2021 н.р. Систематично проводилась оплата за навчання. Батько учениці виховував та займався організацією навчально- виховного процесу. Регулярно відвідував шкільні і мистецькі заходи, в яких була задіяна донька, забезпечував усім необхідним у підготовці до уроків. Участь матері в навчально- виховному процесі доньки не спостерігалась. 6. Листом №536 від 06.11.2023р. адміністрація КНП «6-а міська поліклініка м.Львова» відповідно до своєї компетенції у відповідь на адвокатський запит від 26.10.2023 (вх. №2119 від 30 10 2023) повідомила, що від 24.09.2018 ОСОБА_4 має укладену декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_19 . Під час укладення декларації довіреною особою визначено ОСОБА_1 . Згідно зі службовою запискою сімейного лікаря ОСОБА_20 пацієнтка ОСОБА_4 часто хворіла простудними захворюваннями в осінньо-зимовий період з 2013 по 2019 роки. Батько ОСОБА_1 перебував у супроводі із ОСОБА_4 при зверненні за медичною допомогою у заклад. Також здійснювались виклики додому за адресою: АДРЕСА_3 . З дитиною присутнім був батько, інколи бабуся. Лікування проходило в амбулаторних умовах, усі призначення та рекомендації виконували вчасно. Батько належним чином виконує свої обов`язки. 7. Відповідно до інформації, наданої 28.09.2023 Личаківським районним судом м.Львова на адвокатський запит ОСОБА_2 , згідно з програмою Д-3 в провадження Личаківського районного суду м. Львова будь-яких позовних заяв, заяв де б стороною проходили ОСОБА_1 та ОСОБА_21 протягом 2011-2023р.р. не надходило. Вказана інформація свідчить про те, що аліменти на утримання дитини із матері не стягуються.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, заявник та заінтересована особа, шлюб між якими розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.09.2016 (а.с.12-13), є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11).

Заявник є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 11.08.2022 по теперішній час, що підтверджується копією посвідчення та довідки (а.с.9, 10).

З представлених представником заявника копій акта засвідчення факту проживання від 26.09.2023 (а.с.15), Довідки Львівської школи мистецтв №9 від 25.09.2023 №066 (а.с.14), листа в.о. директора середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №29 м.Львова №421 від 27.09.2023 (а.с.17), листа в.о. генерального директора КНП «6-а міська поліклініка м.Львова» №536 від 06.11.2023 (а.с.19), а також показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , яка є знайомою заявника, ОСОБА_15 , який є хрещеним батьком неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які є сусідами заявника, судом встановлено, що до початку війни та у зв`язку з цим виїзду за кордон, неповнолітня ОСОБА_4 проживала з батьком, він займався її навчанням і вихованням, водив дочку на гуртки, піклувався про її здоров`я.

Разом з тим наведене, лише підтверджує факт проживання дитини з батьком та належне виконання заявником своїх батьківських обов`язків.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Отже, у суду були відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 своєї дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Також, як вказав суд першої інстанції, в матеріалах справи також відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відсутні інші докази, що ОСОБА_3 не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.

Більше того, з долученої до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, копії відповіді голови Личаківського районного суду м.Львова від 28.09.2023 року на адвокатський запит ОСОБА_2 , вбачається, що будь-яких позовних заяв, заяв де б стороною проходили ОСОБА_1 та ОСОБА_21 протягом 2011-2023р.р. не надходило, що свідчить про досягнення батьками згоди з питань виховання спільної дитини.

За вказаних обставин, оскільки факт самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, так як матір дитини не позбавлена батьківських прав, зобов`язана належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, заявник із вимогами про стягнення аліментів до неї не звертався, що свідчить про досягнення батьками згоди з питань виховання спільної дитини, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , як на момент подання до суду позову у даній справі, так і на момент її перегляду в апеляційному порядку, є військовослужбовцем Збройних Сил України та перебуває в підпорядкуванні військової частини НОМЕР_2 .

З урахуванням обставини проходження ОСОБА_1 військової служби та безпосереднього виконання ним обов`язків за місцем несення служби, встановлення факту виховання неповнолітньої дитини могло б бути підставою для вирішення питання про звільнення його з військової служби.

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, зокрема військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, встановлення даного факту стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, отже, це стосується прав та обов`язків принаймні військової частини НОМЕР_2 , у складі якої ОСОБА_1 проходить військову службу, Міністерства оборони України, які не були залучені до розгляду справи, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра