Справа № 755/2937/24
Провадження № 2/369/4751/24
РІШЕННЯ

Іменем України

25.07.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Янченко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кубарської Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вище зазначеним позовом, в якому вказав, що з відповідачкою по справі ОСОБА_2 він перебував у шлюбі, який зареєстрували 16 липня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1821, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що сторони не проживають разом вже досить довгий період часу, шлюбні відносини між нами фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач та відповідач мають різні погляди на сімейне життя, збереження шлюбу та примирення сторін не можливе. Відповідач ОСОБА_2 не надавала дитині необхідного спілкування в тому обсязі, який їй необхідний для нормального розвитку. Дитина добровільно пішла проживати до свого батька - позивача ОСОБА_1 . На даний час дитина проживає разом за батьком.

На підставі вище наведеного, позивач просив суд розірвати шлюб, який був укладений 16 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1821, а також встановити, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1

25.03.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі.

22.05.2024 року представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації через канцелярію суду зареєстровано висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 103-3745 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

18.06.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити та розглянути справу за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про визнання позову. Зі змісту даної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2 повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення судом місця проживання їхньої неповнолітньої доньки разом з батьком. Справу просить розглянути без її участі.

Представник третьої особи надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просив суд прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В силу ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа.

Згідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано 16 липня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №1821, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

За час шлюбу в сторін народилася спільна донька.

У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 23 березня 2016 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батько» вказано « ОСОБА_1 », в графі «мати» зазначено « ОСОБА_2 ».

Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Надання строку на примирення сторони не бажають.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимогист.110 Сімейного Кодексу України.

Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 28.08.1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає наступне.

Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї, здійсненого Службою у справах сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 09 лютого 2024 року за №17 зазначається, що квартира у АДРЕСА_1 має загальну площу 61,8 кв.м. та житлову площу 38 кв.м. та складається з 2 кімнат. Умови проживання добрі, в квартирі чисто, прибрано. Наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. В квартирі утворені належні умови для проживання дитини. Для дитини відведено окрему кімнату, де наявні всі необхідні меблі. Дитина виявила бажання проживати спільно з батьком. За вказаною адресою проживають і мають постійне місце проживання ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву, де зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник позивача у судовому засідання додатково пояснив, що після початку повномасштабного вторгнення на територію України, відповідачка була вимушена переїхати за кордон. Протягом певного періоду часу вона влаштувала за кордоном своє особисте життя, станом на дату розгляду цього позову, відповідачка більшу частину часу проводить за кордоном та вихованням доньки не займається, тому визначення місця проживання дитини з батьком, який самостійно займається вихованням та утриманням доньки, відповідає інтересам дитини та фактичним обставинам справи.

Позивач забезпечений, офіційно працевлаштований, працює директором ТОВ «ТЕХНОЛОГІЇ АКТИВНОГО БУДІВНИЦТВА», що підтверджується наданою ним довідкою №2 від 03.02.2024 року.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Велике значення мають не матеріальні обставини, а почуття і емоції батьків і дітей.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Станом на час розгляду справи в суді малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком за однією адресою.

Відповідно до положень ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч. 3 ст. 11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час обстеження умов проживання дитини Службою у справах сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації дитина виявила бажання проживати разом з батьком, було встановлено, що умови проживання дитини добрі та на момент розгляду справи у суді дитина фактично проживає з позивачем.

Таким чином, враховуючи наведене та беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 разом з батьком - позивачем ОСОБА_1 .

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач не очікує відшкодування понесених ним судових витрат, тому дане питання судом не вирішується.

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 7, 157 СК України, ст. ст.3, 9 Конвенції про права дитини, ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» та керуючись ст. ст. 12,13, 81, 141, 259, 264 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з батьком задовольнити.

Розірвати шлюб, який був укладений 16 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1821

Після розірвання шлюбу відповідачу залишити прізвище « ОСОБА_4 ».

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 02.09.2024 року.

Суддя А.В. Янченко