Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Горбань М.М.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Універсальна товарна біржа «Нерухомість», про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Універсальна товарна біржа «Нерухомість», у якому просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на:

41/50 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею38,9 кв.9 кв.м., що складається з двох житлових кімнат літ.4 площею 17,7 кв.м., літ 7 площею 11,7 кв.м., кухні літ.3 площею 9,3 кв.м., ванної кімнати літ. 5 площею 2,6 кв.м., вбиральні літ.2 площею 0,9 кв.м., коридору літ 1, 9,9 кв.м., вбудованої шафи літ.8 площею 1,8 кв.м., балкону літ. 2,8 площею 0,8 кв.м.;

9/50 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею38,9 кв.м., що складається з житлової кімнати літ.6 площею 9,5 кв.м., лоджії літ 4,3 площею 202 кв.м.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 січня 2022 року відкрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися, не повідомивши суд про причини неявки. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача.

За такого, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_6 (Покупець) 24 липня 1998 року укладено договір № 59, відповідно до умов якого продавець продав, а Покупець відповідно з умовами цього договору придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м. Цей договір укладено на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстровано в Миколаївському МБТІ 30 липня 1998 року за № 2654.

Надалі між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_6 (Покупець) 22 жовтня 1997 року, укладено договір купівлі-продажу № 148 відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець придбав одну житлову кімнату з балконом, що складає 9/50 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 . Цей договір укладено на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстровано в Миколаївському МБТІ 22 липня 1998 року за № 2654.

Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У даному випадку біржова угода укладена у 1997 року, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту означений договорів купівлі-продажу слідує, що ці угоди укладені на Універсальній товарній біржі "Нерухомість Н" відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом означені договори купівлі-продажу відповідають вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачами була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідні реєстраційні посвідчення.

Зі змісту договорів купівлі-продажу слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 12 000 грн 00 коп. та 2366 грн 00 коп.

З огляду на зазначене, означені договори купівлі-продажу є дійсними.

З відповіді КП «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» від 24 вересня 2021 року №2-6408 слідує, що станом на 28 грудня 2012 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 в цілому (9/50 та відповідно 41/50 частин у праві власності).

Відповідно до технічного паспорта, наданого КП «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 є квартирою посімейного заселення на 2 поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 38,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17.7 кв.м., 2-га кімната 9,5 кв.м., 3-тя кімната 11,7 кв.м., кухні 9,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., коридору 9,9 кв.м., вбудованої шафи 1,8 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,8/0,8 кв.м., лоджією 4,3/2,2 кв.м. Загальна площа квартири 66,4 кв.м.

З матеріалів справи слідує, що у період придбання вказаної квартири, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу (шлюб укладено 21 червня 1975 року).

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина перша статті 70 Сімейного кодексу України вказує на те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До суду надійшла заява ОСОБА_2 , засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є., в якій вона зазначила, що 41/50 частина у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 частин у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_6 .

Відтак вказане майно квартира АДРЕСА_4 в цілому може бути успадковане спадкоємцями ОСОБА_6 .

Позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 08 листопада 2021 року № 356/01-06 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , з огляду на те, що договори купівлі-продажу, на підстав яких померлий набув право власності на це майно укладені без дотримання вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 Цивільного кодексу України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 Цивільного кодексу України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги, яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_6 (відповідач ОСОБА_2 відмовилася від спадщини на користь позивача) та враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

За ОСОБА_1 слід визнати право власності на квартиру АДРЕСА_4 в цілому. При цьому суд зазначає, що позовні вимоги в частині визначення площі, кількості кімнат, тощо у спірному майні виходить за межі предмета доказування у цій справі, тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір сплачено під час подачі позову до суду.

Керуючись статтями 259, 263-265, 280, 281, 284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М. Шолох