ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5892/24 Справа № 207/857/23 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів:Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції ОСОБА_5 , повний текст рішення складено 21 березня 2024 року)

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя, в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: транспортний засіб легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 1598 куб. см та пральну машину LG F2V5GS0W.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості легкового автомобіля у розмірі 128 625 грн. 00 коп. (1/2 частини у спільному майні подружжя та частини його особистих грошових коштів) та вартість пральної машини LG F2V5GS0W, у розмірі 19 448 грн. 00 коп.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року позовні вимоги позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано транспортний засіб легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 1598 куб.см. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості легкового автомобілю CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 1598 куб.см. у розмірі 96432 гривні 00 копійок, що складає 1/2 частину у спільному майні подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1481 гривні 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_3 , та подали апеляційній скарги, в якій вважають, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було неправильно надано оцінки правовідносинам, які виникли між учасникам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що твердження позивача, що спірний транспортний засіб було придбано Відповідачкою за 5 500 доларів США, спростовується належними доказами, які були надані до суду Регіональним сервісним центом ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Філія ГСЦ МВС) Територіальний сервісний центр МВС № 1244 (ТСЦ МВС №1244) (вих. № 31/4- 1244-369 від 13.05.2023).

З травня 2022 року по дату фактичного припинення шлюбних відносин (вересень 2022 року) Позивач взагалі не працював, а перебував на лікуванні та у відпустці за станом здоров`я. Що в свою чергу, потребує витрачання коштів як на лікування та операцію, так і на реабілітацію. Крім того, шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем існували всього 4 місяці 10 днів, із них які Позивач перебував у лікарні. Яким чином, Позивач брав участь у здійсненні спільного із Відповідачкою побуту, матеріали справи не містять такої інформації.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , просила рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо рівності у частці спірного автомобілю у зв`язку з наданням ним доказів та показань свідків, про передачу грошових коштів відповідачці, які були особистими коштами позивача та збільшують його частку у спільному майні подружжя.

Наголошує на тому, що на підтвердження того, що пральна машина була придбана на потреби подружжя є анкет-заявка про надання споживчого кредиту від 23.02.2022 року в якій було зазначений сімейний стан позивача цивільній шлюб з ОСОБА_1 та зазначений її мобільний номер телефону в якості третьої особи.

ОСОБА_3 просив рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року скасувати в частині відмовлених його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове. яким стягнути з відповідачки компенсацію за спірний автомобіль у розмірі 32 193,00 грн. (збільшена частка в спільному майні подружжя за рахунок особистих коштів позивача) та вартості пральної машини у розмірі 19 448,00 грн.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому остання зазначила, що суд правомірно не взяв до уваги доводи позивача так як матеріали справи не містять доказів щодо наявності особистих коштів Позивача у сумі 1 500 доларів США, які начеб то були передані Відповідачці для купівлі транспортного засобу CHEVROLET AVEO. Також Позивач не надав доказів джерела походження коштів у валюті долари США, адже доходом Позивача є виплати від роботодавця у якості оплати листків непрацездатності у валюті українська гривня. При яких обставинах, у кого і коли Позивач отримав грошові кошти у сумі 1 500 доларів США матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Медведєва Л.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності та позивача ОСОБА_6 .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 20 квітня 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

16 січня 2023 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. Відповідно до змісту рішення про розірвання шлюбу, судом було встановлено, що сторони по справі припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства з вересня 2022 року.

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуте наступне майно, а саме: автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 1598 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.08.2022 року, оформленого в ТОВ «Агенство незалежних експертиз», який ОСОБА_1 оформила на своє ім`я.

Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1244 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 13.05.2023 року за №31/4-1244-369, транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 11.08.2022 року було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №5879/22/008723 від 11.08.2022 року. Надалі, 18.11.2022 року перереєстровано на ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу №7877/22/1/012168 (т.1 а.с.180-182).

Таким чином, зазначений автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , вибув із власності відповідачки 11.11.2022 року, але при цьому коштів з продажу автомобіля відповідачкою не передавалося, згоди на його відчуження позивач не давав.

На підставі вищевикладеного, автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купувався у період перебування сторін у шлюбі для потреб сім`ї та підлягає поділу.

Відповідно до Висновку про вартість до звіту №0302/01 від 03.02.2023 року, наданого Правобережною товарною біржею, в підсумках якого зазначено, що вартість легкового автомобіля седана, модель CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, 1598 куб.см., що належав ОСОБА_1 , з урахуванням його технічного стану на дату оцінки, становить 192864 гривні (т.1 а.с.35-51).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль підлягає визнання спільною сумісною власністю із компенсацією позивачу частини його ринкової вартості, оскільки його було придбано у шлюбі, та відмовив у компенсації суми пральної машини, оскільки її було придбано не у період офіційного шлюбу.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст.68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу «батьківської квартири», не заслуговують на увагу, оскільки, даний факт не може бути підставою для відмову у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НОМЕР_1 , 1598 куб. см було 11 серпня 2022 рокупридбано в період шлюбу позивача та відповідачки, даний факт учасниками справи не спростовується, тобто дане майно було придбане для введення спільного господарства.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме на особисті кошти відповідачки було придбане спірне авто, також апеляційний суд не приймає доводи скарги відповідачки, стосовно вартості автомобіля, згідно договору-купівлю продажу, оскільки дана сума була визначена між сторонами такого правочину, на думку апеляційного суду, сума у вказаному договорі 5000 грн.є значно заниженою та спростовуються висновком про вартість від 03.02.2023 року згідно якого ринкова ціна ТЗ складає 192864 грн., власної оцінки відповідачки до суду надано не було.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за свої власні кошти, а тому апеляційний суд вважає,що відповідачкою не спростовано висновки суду першої інстанції, а тому її скаргу слід залишити без задоволення.

Що стосується скарги ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них майнових прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справа № 335/373/15-ц (провадження № 61-7863св19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України)».

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 501/754/17 (провадження № 61-14717св19)).

У випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, при поділі таких коштів права банківських (фінансових) установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2023 року у справі № 134/1975/20 (провадження № 61-9517ск22)).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21) зазначено, що «тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав (зокрема, права вимоги, яке виникло на підставі договору позики), за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця».

З матеріалів справи вбачається, що згідно рахунку-фактури № СФDNZ- від 23.02.2022 року Брагою була придбана пральна машина LG F2V5GS0W. (т.1 а.с.52).

Також вбачається, що позивачем до матеріалів справи було надано Анкету-заяву на надання споживчого кредиту, де зазначено відповідачку у якості родича позивачу та вказано про цивільний шлюб (т.1 а.с.56).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача, щодо стягнення вартості пральної машини з відповідачки є безпідставною та не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки як встановлено судом, доказів того спірна пральна машина була придбана позивачем до реєстрацію шлюбу з відповідачкою, суду не надано і факт сумісного проживання без реєстрацію шлюбу у визначеному законом порядку не встановлювався, а тому відсутні підстави для стягнення суми пральної машини.

Також слід зазначити, що вимоги позивача щодо стягнення на йог о користь збільшену суму компенсації за автомобіль, оскільки останнім на його покупку передавалось відповідачки 1500 доларів США належними доказами не підтверджено.

Посилання позивача на свідчення його племінниці у судовому засіданні, апеляційний суд не враховує, оскільки дана особа є на стороні позивача.

Апеляційним судом не встановлено обставин для скасування чи зміни рішення у оскаржуваній позивачем частини, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів, на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку апелянта свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволені позову. Проте такі аргументи належним чином перевірені судом першої інстанції та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 29 серпня 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи