Справа № 462/1907/22
Провадження № 2/466/1273/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Костюк В. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської Служби України, третя особа Президент України ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць Іриною Степанівною,-

у с т а н о в и в :

28 лютого 2024 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю із Залізничного районного суду м. Львова надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської Служби України, третя особа Президент України ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць Іриною Степанівною.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2024 року задоволено заяву судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. про самовідвід від 29.02.2024 від розгляду вищевказаної цивільної справи. Передано справу для повторного розподілу між суддями Шевченківського районного суду м. Львова в порядку ч.3 ст.14 ЦПК України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 лютого 2024 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської Служби України, третя особа Президент України ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць Іриною Степанівною, передано для розгляду головуючому судді Едеру П. Т.про відшкодування моральної шкоди завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Іриною Степанівною Мруць .

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 02.05.2022 звернулись до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської Служби України, третя особа Президент України ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць Іриною Степанівною. Просили стягнути грошові кошти в розмірі 400000,00 (чотириста тисяч) гривень 00 копійок з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в якості морального відшкодування ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова І.Мруць під час виконання посадових обов`язків судді.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтування позивача.

Згідно викладеного в позовній заяві Позивачем зазначено наступне.

11 лютого 2021 р. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 звернулися до Відділу поліції №3 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Уповноваженою особою Відділу поліції №3 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області, інформація про вчинення кримінального правопорушення всупереч діючому законодавству, була умисно прихована, що стало підставою для звернення до Франківського районного суду м. Львова.

Франківський районний суд м. Львова, як зазначають Позивачі очевидно вступивши у змову з поліцією, намагаючись приховати кримінальний злочин з 11 лютого 2021р. умисно, на думку Позивачів, затягував розгляд скарги на бездіяльність поліції, яка полягала у невнесення заяви про вчинення кримінального правопорушення у Єдиний реєстр досудового розслідування (надалі ЄРДР) протягом 24 годин.

Згідно доводів Позивачів, 05 січня 2022 року справа №465/1071/21 передана на розгляд Залізничного районного суду м. Львова у якому відповідно до автоматизованого розподілу справ між судцями справу було передано на розгляд судді І.С. Мруць .

22 лютого 2022 року суддею І.Мруць з порушенням, як вважають Позивачі, низки статей Конституції України, Конвенції пре захист прав людини і основоположних свобод, Кримінально-процесуального кодексу, інших нормативно правових актів, була постановлена ухвала у справі №465/1071/21, якою скаржникам ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , О. Дацко, М. Бохняку відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність працівників поліції, яка полягала в умисному приховуванні кримінального правопорушення та не внесенні відомостей у ЄРДР.

Під час судового розгляду справи, як стверджують Позивачі уповноваженою особою Відділу поліції №3 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області не було надано жодних заперечень щодо подано скарги та участі у судових засіданнях уповноважені особи поліції не приймали.

Позивачі стверджують, що за відсутності заперечень Відділу поліції №3 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області суддя І.Мруць діючи під тиском або з конфлікту інтересів з порушенням принципу рівності сторін перебрала на себе повноваження органів досудового слідства, привласнила собі невластиві функції адвоката, як поліції ,так і осіб які вчинили кримінальний злочин .

На думку Позивачів, ухвала судді І. Мруць у справі №465/1071/21 від 22 лютого 2022р, постановлена при повному ігнорування ст.1, ст.3, ст.9, ст.19, ст.22, ст.55, ст.64, ст.68 ст. 129 Конституції України, ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ст.6 Загальної декларації прав людини, Кримінально-процесуального кодексу, інших нормативно правових актів, що у загальному є законодавством України та нормами міжнародного права обов`язковими для виконання Україною.

На переконання Позивачів, суддею Залізничного районного суду м. Львова І.Мруць умисно порушено вимоги ст.9 Конституції України, що свідчить про те , що нею не визнається Конституція України , та на думку потерпілих свідчить про її колаборантську позицію щодо України.

Позивачі зазначили, що розглядаючи справу №465/1071/21 слідчий суддя зобов`язаний перевірити лише факт реагування чи не реагування на заяву про кримінальне правопорушення (процесуальну дію) та не наділена повноваженнями здійснювати аналіз причин, внаслідок яких належне реагування не було забезпечено.

За доводами Позивачів, відображаючи власну позицію стосовно достатності підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, слідча суддя І.Мруць перебрала на себе повноваження органу досудового розслідування, чим проявила особисту зацікавленість у справі та зловживаючи владою та службовим становищем, вчинила незаконні дії, щодо приховування кримінального правопорушення.

Позивачі вважають, що дії судді Залізничного районного суду м. Львова І.С.Мрупь . умисно позбавили їх, В.Холода, В.Реймеоа, А.Гузову, М.Бохняка, як заявників, ефективного засобу юридичного захисту для вирішення скарги, через надмірну тривалість кримінального провадження у спорі що є порушенням ст.13 Конвенції .

Крім того, Позивачі зазначають що на їхнє переконання має місце порушення ч.1. ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позивачі вказали, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

В обґрунтування позовної вимоги про відшкодування заподіяної шкоди Позивачі вказали, що відповідно до діючого законодавства ч. І ст.214, ч.2 ст.306 КПК заява про вчинення кримінального правопорушення повинна бути розглянута на протязі 96 годин, а не розглядатися 1 рік 2 місяці. Позивачі вимушені витрачати свій особистий час, зусилля що викликає негативні емоції, страждання, злість, безсилля через суддівське свавілля, яке ще і утримується за кошти платників податків таких як потерпілі у справі.

З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Зважаючи на ці обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного нерозгляду його звернення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а отже, завдають йому моральної шкоди. (Постанова Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607).

Позивачі вказують, що зважаючи на те що суддя І.Мруць є матеріально забезпечена та володіє значною кількістю майна відшкодування моральної шкоди у сумі 400000 (чотириста тис.) грн. по 100000 (сто тисяч) грн. кожному є саме тою сатисфакцією яка покриє моральну шкоду потерпілих.

Позивачі ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 заявили додатково, що усі отримані ними кошти будуть перераховані у фонди підтримки Збройних сил України.

В обґрунтування залучення третьою особою Презитента України, Позивачі вказали, що Президент України ОСОБА_5 як гарант Конституції, позиція якого направлена на встановлення та захист демократії. прав і свобод людини, верховенства права, членство України у Європейському союзі і в першу чергу зацікавлений у тому щоб суддівська гілка влади не перетворилася у п`яту колону Кремля та не перешкоджала Україні бути європейською державою. (т.1 а.с.1-6)

Обгрунтування заперечень відповідача:

28 березня 2024 року до суду подано письмовий відзив на позов відповідачем - Державна казначейська служба України.

Згідно відзиву, Державна казначейська служба України заперечує наведені в ній доводи з наступних підстав.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема. Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Казначейство є центральним органом виконавчої владі-:, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністр: фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетній коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів

Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сфера казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 3 Положення).

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списанні коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Разом з цим відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення пре стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Згідно пункту 35 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Таким чином, відповідно до наданих повноважень та завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, при цьому, не несе відповідальності за шкоду, завдану іншими державними органами, та відповідно не може бути самостійним відповідачем за такого роду позовами.

Також, Відповідач зазначив, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачами подано позов до єдиного відповідача - Казначейства, однак, як стверджує Відповідач будь-яких спільних прав чи обов`язків Казначейства (як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів) по відношенню до Позивачів немає, та яке не порушувало законних прав чи інтересів Позивачів.

Відповідач посилається у відзиві на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18), згідно якої, суд прийшов до висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Щодо безпідставності позовних вимог стягнення грошових коштів у розмірі 400000. грн. з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в якості морального відшкодування Позивачам моральної шкоди завданої суддею Відповідачем вказується наступне.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» Казначейству, бюджетною програмою 3504030 передбачено видатки на Заходи щодо відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб в сумі 150000,00 тис. грн.

Відтак, Відповідач вважає, що Позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права через стягнення грошових коштів у розмірі 400000,00 грн. з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в якості морального відшкодування Позивачам моральної шкоди завданої суддею (такого механізму не існує, що в подальшому може унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення таких позовних вимог).

Поряд з тим Відповідачем вказано, що Казначейством лише здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми, передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Таким чином, на переконання Відповідача, стягнення грошових коштів у розмірі 400000,00 грн. з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України морального відшкодування Позивачам моральної шкоди завданої суддею є необґрунтованими таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Кошти на відшкодування шкоди завданої державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові в справі 910/23967/16).

Також Відповідач у відзиві звертає увагу на судову практику щодо обов`язковості участі у такій категорії справ органів Казначейства, зокрема, постанову Великої Палати Верховного від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц.

Відповідач вважає участь у даній справі Казначейства, як єдиного відповідача, безпідставною, оскільки сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України чи розпорядника бюджетних коштів не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідача Державної казначейської служби України чи її територіального органу.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди завданої суддею Відповідач зазначив, що положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом..

Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Таким чином, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність

Також Відповідачем у відзиві наведено наступну мотивацію щодо заперечень вимоги про стягнення на користь Ползивачів моральної шкоди.

Відповідач покликається на пп.2 п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України про те, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади АРК органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (АРК, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень, з: рішенням суду у розмірі. що не перевищує суму реальних збитків, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними.

При цьому, Відповідач наголошує, що необхідно розрізняти «незаконність дій (бездіяльність) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставленні особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органів державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), т необов`язковою умовою є встановлення вини.

На даний момент дії/бездіяльність посадових осіб органу державної влади не визнано незаконними, а тому Відповідач стверджує, що відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди.

На думку Відповідача, Позивачі не вказують якими саме протиправними діями/бездіяльністю Казначейства (єдиний відповідач у справі) заподіяна моральна шкода.

Заявник, у свою чергу, повинен обґрунтувати, та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Цього Позивачами цього зроблено не було, відсутній розрахунок завданої моральної шкоди, відсутні належні докази її завдання.

Враховуючи наведене у відзиві Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог Позивачів у повному обсязі. (Т.2 а.с.135-138)

Третьою особою у справі письмові пояснення по суті позову не подавались.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року прийнято справу до розгляду, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. ( Т.2 а.с.116)

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.(Т.2 а.с.152)

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 , постановлено судовий розгляд справи проводити в режимі відео конференції поза приміщенням суду за допомогою сервісу EasyCon (Т.2 а.с.180)

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду:

У судове засідання позивач ОСОБА_15 при належному повідомленні про час та місце розгляду справи повторно на відеоконференцзв`язок не вийшов, причини суду не відомі, заяв та клопотань на адресу суду не подавав.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на адресу суду 21.05.2024 подав заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення остаточного рішення у справі.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, на адресу суду 21.05.2024 та 12.06.2024 року подав заявипро розгляд справи за його відсутності та ухвалення остаточного рішення у справі відповідно до вимог позовної заяви.

Позивач ОСОБА_3 при належному повідомленні про час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

У судове засідання представник Відповідача - Державна казначейська служба України не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки сулу не відомі. Заяв та клопотань на адресу суду не надходили.

Третьою особою у справі участі уповноваженого представника в судовий розгляд забезпечено не було. Заяв та клопотань не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку із неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням наявних письмових доказів встановлено наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як визначено вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно вимог частини 4 статті 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяне незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу , що здійснює оперативно-розшукову діяльність , досудове розслідування , прокуратури або суду, можуть пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Судом встановлено наступне.

27 04. 2022 р. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися до Відділу поліції №2 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.Така заява зареєстрована під №1880 27.04.2024 ( Т.1 а.с.6-8) (Копія долучена до позовної заяви без останньої сторінки та без підписів заявників)

Доказів звернення ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 з заявою 11 лютого 2021 р. до Відділу поліції №3 Львівського управління поліції ГУ НП у Львівській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, як це зазначають Позивачі у тексті позовної заяви суду не подано.

22 лютого 2022 року Слідчим суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. постановлено ухвалу у справі №465/1071/21, якою скаржникам ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , О. Дацко, ОСОБА_20 відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність працівників поліції, яка полягала в умисному приховуванні кримінального правопорушення та не внесенні відомостей у ЄРДР. (Т.1.а.с. 8 (на звороті) -9) (Копія долучена до позовної заяви без останньої сторінки та без підпису судді)

Будь яких інших письмових доказів Позивачі до позовної заяви не долучали, в підготовчому судовому засіданні суду не подавали. Долучені копії вищевказаних письмових доказів, що долучені до позову, Позивачами не завірені.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18).

Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення пом недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Таким чином, розгляд судом позовних незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дії судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, переглядом судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку і їх виконання, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здіййснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).

Згідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Згідно статті 126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Отже, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Таким чином, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним («Плахтєєв та Плахтєєва проти України», № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України. Зокрема, у постане: Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретні справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути липї держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювані шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійсню оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, і особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешт чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодуванні шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Щодо розміру та підстав відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно пп.2 п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади АРК органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (АРК, органами місцевого самоврядування) з: рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень, з: рішенням суду у розмірі. що не перевищує суму реальних збитків, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними.

При відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органів державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини.

Докази незаконності судового рішення судді Залізничног районного суду м. львова Мруць І.С. відсутні, а тому відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, згідно чинного законодавства що врегульовує питання відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі-Постанова) у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 Постанови передбачено, що обов`язковому з`ясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Позивачами не вказано якими саме протиправними діями/бездіяльністю Державним казначейством України, який єдиний відповідач у цій справі заподіяна їм моральна шкода.

Позивачами не обґрунтувано, та не подано належних доказів на підтвердження факту заподіяння їм моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чому саме у такій грошовій сумі Позивачі оцінюють заподіяну шкоду та з чого при цьому виходить.

Суд критично оцінює позицію Позивачів про стягнення моральної шкоди в розмірі 400000 гривень, в обґрунтування якої вказують матеріальний стан судді. (Т.1 а.с.5)

Згідно вимог ст.265 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного сулу України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов обґрунтованого переконання, що Позивачами не доведено у який спосіб, якими діями чи бездіяльністю Відповідача порушено їхні права, крім того Позивачами не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження їхніх доводів у позовній заяві, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю в зв`язку з безпідставністю.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської Служби України, третя особа Президент України ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць Іриною Степанівною відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської Служби України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Третя особа: Президент України ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_5 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04.09.2024 року.

Суддя П. Т. Едер