Справа № 344/9764/16-ц
Провадження № 2/344/51/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Мрічко Н.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Івано-Франківській області про усунення перешкод в реалізації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про усунення перешкод в реалізації права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що ОСОБА_4 проживає по сусідству з ним та є суміжним землекористувачем. 15 червня 2009 ОСОБА_4 розпочала самовільне будівництво, а саме прибудови та надбудови житлових приміщень по АДРЕСА_1 . 15.09.2009 він звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області із заявою про самовільне будівництво та прийняття міри з даного приводу. 10.12.2009 йому надано відповідь, що ОСОБА_4 проводить будівництво без належних дозволів, її зобов`язано негайно припинити самовільне будівництво до усунення порушень та притягнуто до адміністративної відповідальності. Також факт самовільного будівництва підтверджено актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 01 червня 2010 року. 13 березня 2013 він повторно звернувся до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Управління архітектури та містобудування Івано-Франківського МВК про продовження проведення самовільного будівництва. Листом № к/626 від 20.03.2013 Департамент містобудування та архітектури його звернення направив до ДАБК в Івано-Франківській області, відповіді та реагування на самовільну будову він не отримав. 24 січня 2014 він в черговий раз звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області з проханням направити ОСОБА_4 припис про знесення самовільної добудови, кухні до квартири АДРЕСА_2 . 10 березня 2014 йому надана відповідь, що на ОСОБА_4 накладено штраф, щодо припису жодних дій не вчинено. 27 липня 2015 він повторно звернувся до ДАБК з аналогічним зверненням. Відповіді на звернення не надійшло. Збудована прибудова, кухня, на межі їхніх земельних ділянок без дотримання відстані 1 м, що є порушенням ДБН 360-92** п. 3.25*, які вказують на те, що відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1 м. Конструкції будинків та споруд, що виступають, не повинні перетинати межі сусідніх ділянок. Самовільна прибудова, кухня перешкоджає йому у користуванні його власністю, а саме дощові опади, сніг потрапляють на його територію, чим створюють антисанітарно, при опадах замокають стіни його будинку.

Зважаючи на вищенаведене, позивач просить зобов`язати ОСОБА_4 знести самовільну прибудову до її квартири, кухні, згідно технічного паспорту, яка відображена в р. 12 розміром 10 кв. м по АДРЕСА_3 .

25.04.2017 позивач ОСОБА_1 подав доповнену позовну заяву, у якій просив зобов`язати ОСОБА_4 знести самовільну прибудову до її квартири, кухні, технічного паспорту, яка відображена в р. 12 розміром 10 кв. м по АДРЕСА_3 ; визнати недійсним технічний паспорт та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та виключити відомості з реєстру.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року (с. Домбровська Г.В.) відкрито провадження у справі (а.с. 49, т. 1).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді ОСОБА_5 вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 56 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи (а.с. 115, т. 1).

Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Польській М.В. (а.с. 116, т. 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2017 року (суддя Польська М.В.) вказану цивільну справу прийнято до провадження (а.с. 117, т. 1).

У зв`язку із закінченням 08.08.2017 року п`ятирічного строку призначення судді ОСОБА_6 вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 103 від 08.08.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи (а.с. 119, т. 1).

Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 120, т. 1).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року (суддя Антоняк Т.М.) вказану цивільну справу прийнято до провадження (а.с. 121, т. 1).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2021 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Івано-Франківській області (а.с. 200, т. 1).

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив позовні вимоги, покликаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності оскільки позивач стверджує, що самовільне будівництво позивачка розпочала у червні 2009 року, тобто з цього дня позивач довідався про начебто порушення його права, як наслідок. розпочався відлік позовної давності, який закінчився у червні 2012 року. Позовна заява подана 02.08.2016 року, тобто пізніше ніж через 4 роки з моменту закінчення строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Твердження позивача про самовільне будівництво добудови і надбудови житлових приміщень вважає безпідставним, оскільки відповідно до рішення МВК від 29.09.2009 року № 490 ОСОБА_4 дозволено реконструкцію власної квартири АДРЕСА_4 з добудовою допоміжних приміщень та реконструкцію горища під житлові приміщення на власній земельній ділянці на АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 25.10.2005 року була надана нотаріально завірена згода на реконструкцію даху з переобладнанням горища під житлові приміщення в межах квартири АДРЕСА_5 , квартировласнику ОСОБА_4 . Також, ОСОБА_1 28.07.1998 року надана згода ОСОБА_4 на прибудову до будинку на власній території. Проте, в силу неприязних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 здійснюються заходи по збирання доказів того, що начебто ОСОБА_4 незаконно здійснила добудову і реконструкцію горища. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники третіх осіб не прибули у судове засідання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_6 .

Згідно Державного акту серія ЯД № 854438, виданного 24.07.2007, копія якого міститься у матеріалах справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0337 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської від 29.09.2009 року № 490, копія якого міститься у матеріалах справи, ОСОБА_4 дозволено індивідуальне житлове будівництво та надано дозвіл на реконструкцію власної квартири АДРЕСА_4 з добудовою допоміжних приміщень та реконструкцію горища під житлові приміщення на власній земельній ділянці по АДРЕСА_3 .

Як вбачається з нотаріально завіреної заяви ОСОБА_1 від 05.10.2005 року №7 59, копія якої міститься у матеріалах справи, позивач надав письмову згоду на добудову коридору, реконструкцію даху з переобладнанням горища під житлові приміщення, а також відмовився від спільного входу на горище.

Також, згідно заяви ОСОБА_1 від 28 липня 1998 року, ОСОБА_1 не заперечував на прибудову до будинку, на власній території, яка належить до частини земельної ділянки будинку ОСОБА_4 .

13.12.2010 Інспекцією Державно-архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області відповідачці ОСОБА_4 видано дозвід на виконання будівельних робіт № 924 по реконструкції квартири АДРЕСА_4 з добудовою допоміжних приміщень та реконструкції горища під допоміжні житлові приміщення.

Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

При вирішенні справи суд враховує позицію Верховного Суду від 17.04.2017 року у справі № 354/612/13-ц, згідно якої: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах ВСУ виходить із такого.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст. 376 ЦК, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт:

1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) зведений з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту ст. 376 ЦК України в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 цього кодексу, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Підставою для подання позову відповідно до цієї норми є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування й розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод у здійсненні ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуванням наслідків, у тому числі й звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою».

Крім того, як зазначається у пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року, у необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ЦПК України.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).

У пункті 25 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 30 березня 2012 року також роз`яснено, що відхилення від проекту забудови об`єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об`єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об`єкта нерухомості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц вказано, що: «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

Суд вважає, що позивач обрав такий спосіб захисту, який є крайнім заходом до відповідача.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачкою вжито юридично значимі дії, спрямовані на узаконення спірної прибудови та оформлення належних дозволів на здійснення реконструкції.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач істотно порушила його права та внаслідок цих дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту, не взявши до уваги, що знесення є крайньою мірою щодо усунення перешкод.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази їх сукупності, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також, сторона відповідача клопотала про застосування строку позовної давності до даного спору.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В ч. 1 ст. 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_4 розпочала реконструкцію у червні 2009 року. У 2009 році позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області стосовно самовільного будівництва відповідачкою. Тобто з 2009 року позивачу було відомо про порушення його права. Відтак, наявними матеріалами справи можна стверджувати, що відлік позовної давності розпочався у цей період, який закінчився у червні 2012 року.

З позовом до суду позивач звернувся у серпні 2016 року, з огляду на що пропустив трьохрічний строк позовної давності на звернення до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 265, 268 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Івано-Франківській області про усунення перешкод в реалізації права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 28.08.2024 року.