У х в а л а

27 серпня 2024 року

м. Київ

Справа № 947/4655/22

Провадження № 61-7974ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою Одеської міської ради (далі - скаржник)

на постанову Одеського апеляційного суду від 9 квітня 2024 року

у справі за позовом скаржника до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни, приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни та Левчук Ольги Сергіївни - про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва та

в с т а н о в и в:

1. У лютому 2022 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 24 жовтня 2017 року № 37718029 на нежитлову будівлю загальною площею 85,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нежитлова будівля);

- скасувати рішення про державну реєстрацію виправлення права власності від 26 лютого 2020 року № 51335840, яким внесені зміни до розділу щодо нежитлової будівлі;

- визнати недійсним посвідчений 13 березня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С. за № 384 договір купівлі-продажу, який уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю;

- визнати недійсним посвідчений 13 березня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С. за № 385 договір купівлі-продажу, який уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 13 березня 2020 року № 51603459 на нежитлову будівлю із закриттям розділу на об`єкт нерухомого майна;

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності шляхом знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі.

2. 23 лютого 2023 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про задоволення позову.

3. 9 квітня 2024 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою задовольнив частково апеляційну скаргу: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову в задоволенні позову.

4. 25 травня 2024 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.Обґрунтував скаргу так:

- Одеський апеляційний суд прийняв постанову без урахування висновків, викладених у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, щодо необхідності застосування ефективного способу захисту прав позивача (частина перша статті 2, частина друга статті 5 ЦПК України);

(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 3 березня 2021 року у справі № 915/161/20, про те, що скасування рішень державних реєстраторів і знесення самочинно збудованого об`єкта є належним та ефективним способом захисту прав позивача у разі застосування пункту «б» частини першої статті 14 та частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і частин першої - четвертої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

(3) Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц і Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, від 13 липня 2022 року у справі № 404/353/15-ц, від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, від 13 лютого 2024 року у справі № 906/205/22, від 14 лютого 2022 року у справі № 826/7203/17, про те, що об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок;

- застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 рокуу справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17);

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV). Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою такого набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18);

- спірну державну реєстрацію провели щодо майна, якого не існувало, а також щодо новоствореного майна (самочинного будівництва), на яке не виникло право власності. Така реєстрація порушує права й інтереси позивача. Тому правильним є висновок судів про задоволення позову у цій частині (див. постанову Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 757/19322/22-ц);

- набуття права власності має передувати державній реєстрації цього права, бо юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні та підтвердженні державою цього факту. Інакше кажучи, державна реєстрація права власності не породжує такого права. В силу державної реєстрації право власності не виникає. Ця реєстрація визначає лише момент, з якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності;

- згідно з вимогами частини другої статті 376 ЦК України та частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з огляду на відсутність підстав для набуття відповідачами права власності на самочинне будівництво державну реєстрацію цього права слід скасувати в судовому порядку. Такий спосіб захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснене самочинне будівництво, є ефективним, бо існування реєстрації права власності на майно, яке за судовим рішенням має бути знесене як самочинне, суперечить суті державної реєстрації прав; правопорядок не може визнавати та підтверджувати право власності, якого не існує (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 3 березня 2021 року у справі № 915/161/20);

- одночасне скасування рішень державних реєстраторів, визнання правочинів недійсними та знесення самочинно збудованого об`єкта є належним і ефективним способом захисту прав скаржника;

- застосування Одеським апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 і від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, є помилковим. Апеляційний суд не врахував усі висновки з цих постанов, а саме те, що позовні вимоги про скасування рішень державних реєстраторів і знесення самочинно збудованого об`єкта є належним та ефективним способом захисту прав скаржника. Крім того, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 316/2791/13 справу скерували на новий розгляд до суду першої інстанції без ухвалення остаточного рішення;

- суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постановах від 2 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 та від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц, однак спірні правовідносини у зазначених справах не є аналогічними зі спірними правовідносинами у справі № 947/4655/22;

- порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесли до самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Юридичне значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно має знести особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або знесення має відбутися за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18).

- право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: (1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; (2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; (3) об`єкт нерухомості збудований із істотними порушеннями будівельних норм і правил. За наявності хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак об`єкт нерухомості є самочинним (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 404/353/15-ц, 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15);

- відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц);

- особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідний о6'єкт самочинного будівництва може бути знесений як особою, яка здійснила таке будівництво, так і особою, яка його здійснює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 лютого 2024 року у справі № 906/205/22);

- саме до особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, можна звернути вимоги про знесення самочинно збудованого об`єкта з подальшою компенсацією цією особою витрат, пов`язаних із таким знесенням (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів від 14 лютого 2022 року у справі № 826/7203/17).

5. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

6. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана у передбачений законом строк і з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження.

7. Скаржник просив поновити йому пропущений строк на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції. Поважність причин пропуску цього строку обґрунтував тим, що копію оскарженої постанови він отримав через систему «Електронний суд» 25 квітня 2024 року. На підтвердження дати отримання цього судового рішення надав «картку руху документа».

8. Верховний Суд вважає безпідставним клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження. З дня складання 25 квітня 2024 року повного тексту оскарженої постанови апеляційного суду тридцятиденний строк на касаційне оскарження сплив 25 травня2024 року (субота). Тому згідно з частиною третьою статті 124 ЦПК України останнім днем строку є перший після вихідного робочий день, тобто 27 травня 2024 року. Скаржник подав касаційну скаргу 25 травня 2024 року. Тому строк на касаційне оскарження не пропустив. Отже, відсутні підстави для його поновлення.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити Одеській міській раді у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 9 квітня 2024 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни, приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни та Левчук Ольги Сергіївни - про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва.

3. Витребувати з Київського районного суду м. Одеси цивільну справу № 947/4655/22.

4. Роз`яснити учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко