Дата документу 28.08.2024
Справа № 334/3522/24
Провадження № 2/334/1917/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

за участю секретаря Зайцевої С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Погосян М.А. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування заборони (арешту) з майна/квартири,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Погосян М.А. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування заборони (арешту) з майна/квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру Прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта зареєстровано обтяження №2475901 на все нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер №20031165 від 25.08.2010 року, з метою виконання рішення суду, виконавчий лист № 2-2247 виданий 09.06.2010 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінанси та кредит» боргу в розмірі 34 291,02 грн.

Позивачі зазначають, що в квітні 2024 року дізнались, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 20031165, виданий 25.08.2010 виданого старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС ЗМУЮ (перейменовано на Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сіваковою О.О. арештовано нерухоме майно позивачів, а саме: 1/2 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частина квартири, що належить ОСОБА_2 , відносно до якої не відкрито виконавче провадження.

Враховуючи, що виконавчий документ повернутий стягувачу та враховуючи те, що згідно до даних сайту судової влади в провадженні судових інстанцій відносно ОСОБА_1 ніяких судових проваджень немає, тому позивачі звертаються до суду з даною позовною заявою з проханням зняти арешт з їхнього майна, а саме з майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 01.05.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

30.05.2024 року від представника відповідача Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) Сівакової О.О. через систему Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебувало виконавче провадження АСВП 20031165 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2247 виданого 25.08.2010 Ленінський районним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Фінанси та кредит» суми боргу у розмірі 34291,02 грн. 02.07.2010 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржником у добровільному рішення суду не виконувалось. Так, керуючись ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції) 25.08.2010 державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідна інформація була внесена в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, номер запису про обтяження 2475901 від 25.08.2010 року. 22.03.2011 державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві згідно п.2.ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції), яка не передбачає підстав для зняття арешту. Оскільки рішення суду не виконано, станом на теперішній час у державного виконавця відсутні правові та законні підстави для вилучення запису про обтяження № 2475901 від 25.08.2010 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

07.06.2024 року представником відповідача ТОВ «Вердикт капітал» подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив закрити провадження у відношенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки арешт накладено на майно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні. Щодо вимог позивача ОСОБА_2 , просив відмовити та зазначив, що арешт накладено виключно на 1/2 частку квартири, яка належить боржнику у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , а інша 1/2 частки квартири, яка належить співпозивачу ОСОБА_2 , під арештом не перебуває, таким чином жодні права власності співпозивача ОСОБА_2 не порушені та не потребують судового захисту.

В судовому засіданні представник позивачів, адвокат Погосян М.А. позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) Сівакова О.О. в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Вердикт капітал» Александров О.О. в судовому засіданні просив закрити провадження відносно позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України "Про виконавче провадження", чинною на час звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з цим позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено вимогами статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" 1999р., вимогами статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» 2016р.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) зроблено висновок, що: «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Із наведених обставин справи вбачається, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , яка є боржником у виконавчому провадженні, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі та така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, оскільки в цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

За таких обставин, необхідно закрити провадження в справі у відповідності до приписів п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України, оскільки арешт накладено на майно ОСОБА_1 як боржника за виконавчим документом з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогійний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За правилами ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Верховний Суд України в постанові від 30.11.2016 р. у справі № 3-1125гс16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Верховний Суд наголошує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та вчиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № і 5'1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Із долученої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності. 1/2 частка цієї спірної квартири належить боржнику у виконавчому провадженню ОСОБА_1 , інша 1/2 частка цієї спірної квартири належить співпозивачу ОСОБА_2 . Постановою державного виконавця накладено арешт виключно на майно боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 .

Відтак, з огляду на викладене вбачається, що арешт накладено виключно на 1/2 частку спірної квартири, яка належить боржнику у виконавчому провадженню ОСОБА_1 , а інша 1/2 частки спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 , під арештом не перебуває.

Таким чином, жодні права власності ОСОБА_2 не порушені та не потребують судового захисту. Вона може вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй часткою спірної квартири АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 не вказує, які конкретно її права порушено внаслідок накладення арешту на 1/2 частку спірної квартири, яка належить не їй, а боржнику у виконавчому провадженню ОСОБА_1 , яким саме чином її права порушено та у який спосіб ці порушені права підлягають захисту судом.

За таких обставин, враховуючи, що жодні права ОСОБА_2 ніяким чином не порушено, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 255, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування заборони (арешту) з майна/квартири закрити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування заборони (арешту) з майна/квартири відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Добрєв М. В.