ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Справа № 509/1161/18
Провадження № 61-6332св23
1. 9 травня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - набувачка) задовольнив частково:
- скасував постанову апеляційного суду від 5 квітня 2023 року в частині задоволення первісного позову та залишив в силі рішення суду першої інстанції від 15 грудня 2022 року про відмову у задоволенні цього позову;
- змінив мотивувальні частини рішення суду першої інстанції від 15 грудня 2022 року та постанову апеляційного суду від 5 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, виклавши їх у редакції постанови суду касаційної інстанції.
2. Верховний Суд переглянув судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій за касаційною скаргою набувачки в частині первісного та зустрічного позовів:
- у частині первісного позову визнав необґрунтованими вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, який ОСОБА_2 (далі - дарувальник) уклав із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (далі - обдаровувані), та про витребування цієї ділянки від набувачки. Мотивував так: дарувальник і його правонаступники не довели, що під час укладення вказаного договору з боку дарувальника мала місце помилка, яка вплинула на його волевиявлення та має істотне значення; відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним; дарувальник, який не підтвердив на час розгляду справи право власності на земельну ділянку, не має права на позов щодо її витребування;
- у частині зустрічного позову вказав, що для усунення перешкод набувачці як власниці у користуванні земельною ділянкою не є необхідним заявлення вимоги про визнання садового будинку на цій ділянці самочинно збудованим (така вимога не є належним способом захисту); садовий будинок не є об`єктом самочинного будівництва у розумінні статті 376 ЦК України, а тому його не можна знести; вимога набувачки про скасування державної реєстрації права власності на садовий будинок теж є неналежним способом захисту її прав.
3. Повністю погоджуюся із висновками колегії суддів щодо зустрічного позову. Однак вважаю, що стосовно первісного позову слід було звернути увагу судів на те, що набувачка у касаційній скарзі не мала доводів про те, як постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до обдаровуваних про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, порушує її права й інтереси.
4. Диспозитивність - один із основних принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах (див., наприклад, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 та від 19 квітня 2024 року у справі № 518/776/20).
5. За вимогою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки відповідачами є обдаровувані. Вони не скористалися правом на оскарження постанови апеляційного суду в частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування за первісним позовом, а також не приєдналися у цій частині до скарги набувачки. Така процесуальна поведінка обдаровуваних означає їхню повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору (див., наприклад, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 грудня 2020 року у справі № 734/519/15-ц).
6. З огляду на вказане вважаю, що не можна було переглядати постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування за касаційною скаргою набувачки, а не обдаровуваних.
7. Погоджуюсь із висновком суду апеляційної інстанції про те, що початок перебігу позовної давності для дарувальника за вимогою про визнання недійсним договору дарування слід обчислювати з 2017 року. До того часу обдаровувані, які підписали з дарувальником у простій письмовій формі договір нібито довічного утримання виконували умови останнього. Тому дарувальник, який вказував на те, що його обдурили під час укладення договору дарування земельної ділянки, довідався (мав довідатися) про порушення його права саме у 2017 році та у межах позовної давності у 2018 році звернувся до суду.
8. У разі визнання недійсним договору дарування дарувальник і його правонаступники набули право на віндикаційний позов. Відновлення володіння земельною ділянкою, яка знаходиться у набувачки, переслідувало легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів. Задоволення цієї вимоги не становило б для набувачки надмірного тягаря та не порушувало би принцип пропорційності втручання у її право мирного володіння земельною ділянкою, бо вона набула це майно на підставі безоплатного договору від особи, яка не мала права його відчужувати. Тому апеляційний суд правильно задовольнив вимогу про витребування земельної ділянки з володіння набувачки.
9. З огляду на викладене, погоджуючись із резолютивною частиною постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 травня 2024 року в частині зміни мотивувальної частини судових рішень першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову, вважаю, що висновок колегії суддів стосовно первісного позову мав бути іншим - залишити без змін постанову апеляційного суду про задоволення вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та про її витребування від набувачки.
10. Крім того, зверну увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 9 травня 2024 року спір (у сенсі конфлікту) щодо земельної ділянки не вирішив. Унаслідок ухвалення цього судового рішення набувачка залишилася володільцем подарованої їй земельної ділянки. Проте 20 лютого 2020 року апеляційний суд прийняв постанову у справі № 509/3401/17, згідно з якою, зокрема, усунув ОСОБА_5 (сину дарувальника як спадкоємцю останнього) перешкоди у користуванні садовим будинком шляхом виселення обдаровуваного ОСОБА_3 і набувачки та зобов`язання їх повернути ключі від замків вхідних дверей будинку та хвіртки. Цю постанову апеляційного суду Верховний Суд не переглядав (31 серпня 2020 року повернув касаційну скаргу набувачки). Таким чином, за змістом остаточних судових рішень у справах № 509/1161/18 і № 509/3401/17 склалася ситуація, за якої набувачка є власницею всієї земельної ділянки, а правонаступник дарувальника - повноправним власником садового будинку на цій ділянці. Доступ до останнього можливий лише шляхом проходу через земельну ділянку. Тому спір між ОСОБА_6 (правонаступницею дарувальника та його сина) і набувачкою щодо користування такою ділянкою ще може знайти продовження у черговій судовій справі.
Суддя Д. А. Гудима