Номер провадження: 22-ц/813/3561/24
Справа № 498/1385/23
Головуючий у першій інстанції Меєчко О.М.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 27 листопада 2023року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди укладеним, розірвання договору оренди, відшкодування шкоди за його невиконання та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року до Фрунзівського районного суду Одеської області з Великомихайлівського районного суду Одеської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди укладеним, розірвання договору оренди, відшкодування шкоди за його невиконання та виселення.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 27.11.2023 року ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди укладеним, розірвання договору оренди, відшкодування шкоди за його невиконання та виселення - вважали неподаною та повернути позивачці. Роз`яснити позивачці ОСОБА_1 , що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Суд першої інстанції керувався тим, що ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху та ОСОБА_1 надано строк на усунення недоліків терміном десять днів з моменту отримання копії ухвали.

У визначений ухвалі строк позивачка подала до суду заяву про виконання ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області, проте, позивачем у встановлений судом строк, недоліки позовної заяви усунуто частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали, постановлену із грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області про повернення позовної заяви, судову справу № 498/1385/23 направити на розгляд по суті до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначено, що позивач є матір`ю двох повнолітніх дітей-студентів, власників квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Для підтвердження зазначеного, 23 листопада 2023 року позивачка з`явилася до Фрунзівського райсуду Одеської області із заявою про виконання ухвали Фрунзівського райсуду Одеської області від 06.11.2023 року щодо залишення позову без руху, та оригіналами документів, а саме: паспортів (свого і дітей), РОКПП (свого і дітей), правовстановлювальних документів на квартиру дітей (свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, витягу із спадкового реєстру, витягом з реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень), довідок про навчання дітей у вищому навчальному закладі. Про факт подання заяви та документів до канцелярії суду свідчить штамп канцелярії на вище згаданій заяві, зареєстрованій за № 2202/23.

Позивачка також зазначила в заяві свою електронну адресу, а електронну адресу відповідача зазначила як таку, що стороні позивача не відома.

Відносно визначення правосуб`єктності дітей позивача у ініційованому судовому провадженні, сторона позивача наголосила на продовжені існування у неї обов`язку утримувати своїх повнолітніх дітей, у зв`язку із їхнім навчанням як таких, що потребують матеріальної допомоги. Водночас позивач заявила клопотання про залучення своїх синів-студентів до провадження в статусі третіх осіб, що не заявляють самостійних позовних вимог на стороні позивача, відповідно до ст. 53 ЦПК України. Заяву і додатки до неї апелянт подала до канцелярії суду, де вказані документи працівниками канцелярії були прийняті. Одночасно із оглядом копій, співробітниками суду оглядались і оригінали документів, які були додані до заяви. Згодом, 27.11.2023 року, фактом ніби то не засвідчення копій документів, оригінали яких надавались до суду 24.11.2023 року, скористався суддя Фрунзівського райсуду Одеської області, що постановив ухвалу про повернення позову із підстав не засвідчення копій. Водночас ці ж додатки - повернув. Тим самим, суддя унеможливив ні доведення, ні спростування факту надання йому копій письмових доказів. Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суддя так і не зазначив, яка із копій доказів, чи, можливо усі, викликають у нього сумніви в автентичності (відповідності їх оригіналу), і по якій причині вони повинні бути у суду на стадії прийняття заяви до розгляду, а не, скажімо, в підготовчому судовому засіданні. Отже, зміст аргументу судді -"надання доказів, не засвідчених належним чином", є надуманою підставою для відмови в прийняті позовної заяви до розгляду, і вирішення по суті, зокрема зумисним перешкоджанням в доступі до правосуддя.

Апелянт спростовує як такий, що не відповідає матеріалам справи, довід суду про ненадання копій паспортів дітей, та свідоцтва про народження, адже у вкладеннях, повернутих судом в додатках до позову і свідоцтва про народження її обох синів- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , також наявні. Доказом зазначеного є супровідний лист Фрунзівського райсуду Одеської області, де йдеться про додаток на 48 аркушів, у той час як ухвала суду, позов та заяви позивача у сукупності складають не більше 15 аркушів. Інші 33 містять у собі і паспорти дітей позивача, і їх свідоцтва про народження в копіях, і входять до переліку 33-ох аркушів повернутих письмових доказів. Крім того цей довід протирічить першому доводу судді, де йдеться про усе ж таки надання копій доказів, однак не засвідчених належним чином. В результаті і ненадання копій свідоцтв про народження та паспорту одного з дітей позивача остання спростовує обґрунтовано, логічними висновками зі змісту самої оскаржуваної ухвали, та доказами (наприклад супровідним листом Фрунзівського райсуду Одеської області до оскаржуваної ухвали).

Щодо сплати судового збору апелянт зазначає, що оплатила судовий збір у розмірі 1745 грн на реквізити суду, і беззаперечно мала право на розгляд хоча б по однієї позовної вимоги. Однак, не зважаючи на оплату судового збору, навіть одну позовну вимогу суд розглядати та вирішувати не став. Натомість розпочав вимагати оплати додатково ще 3228,80 грн, не приймаючи рішення щодо розгляду судової справи хоча б по одній із вже оплачених позовних вимог. Тим самим, суд проявив свій намір не відправляти правосуддя по суті заявлених позовних вимог (або хоча б однієї із них), а лише поповнити рахунок коштами позивача, без жодних подальших дій, направлених на відправляння функції правосуддя. Дана обставина підтверджуються тим фактом, що повертаючи позов без розгляду, суддя не повернув позивачці сплачений нею судовий збір, у той час як такий обов`язок суддя мав, зважаючи на зміст ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Можливості подати відповідне клопотання шляхом виклику позивача до суду 27 листопада 2023 року суддя також не надав.

В скарзі наголошується, що позивач заявила позов про захист прав власності своїх повнолітніх дітей від протиправних дій відповідача, що на цю власність посягнула.

При цьому способом захисту права обрала спосіб, гарантований п. 1, 7,8 ч.2 ст. 16 ЦК України, адже просила суд: Визнати договір оренди квартири АДРЕСА_2 між - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично укладеним із 2017 року; розірвати договір оренди квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2017 році, з підстав невиконання зобов?язань ОСОБА_2 ; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 спричинену матеріальну шкоду у розмірі 173 526, 99 гривень; виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 без права подальшого перебування в ній; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно понесені судові витрати.

Позивачка наголошує, що у 2017 році- при укладенні договору оренди, діти позивача були неповнолітніми. Не могли виступати орендодавцями своєї квартири, у результаті чого таким орендодавцем виступила позивач. Усі подальші правовідносини, що виникли, і становлять предмет спору, є похідними від договору оренди, де позивач є стороною-орендодавцем, укладеного в час неповноліття її дітей, а тому розірвання договору оренди, здійснюване з метою захисту прав власників, вона здійснює не лише як мати дітей, що вже стали повнолітніми, але і як орендодавець, що на момент фактичного укладання угоди, діяв від їх імені. Вказані обставини мав би врахувати суд при визначенні правосуб`єктності позивача в даній конкретній ситуації. Однак цими обставинами знехтував, та формально не надав право позивачці як орендодавцеві розірвати укладений нею договір оренди. Отже, при визначенні складу учасників, суд не застосував норми матеріального права положення ст. 825ЦК України, які мав би застосувати. Тим самим суд сам виступив порушником прав і позивача, і її дітей, адже не зважаючи на правовідносини власності, що є недоторканністю за ст. 41 Конституції України, у квартирі дітей позивача, всупереч їх волевиявленню, продовжує знаходитись відповідачка, яка накопичує борги і зношує майно. На підтвердження наявності боргів за спожиті комунальні послуги, та доказування про факт перебування відповідача у квартирі дітей позивачка надає роздруківки із кабінету споживача із зазначенням сум боргів. Про ці докази як про загальнодоступні, і такі, які можуть бути оглянуті в засіданні на вимогу суду в кабінеті споживача, позивач наголошувала в заяві від 23.11.2023 року. Однак вони були проігноровані судом.

Щодо доказів звернення позивача до відповідача із вимогами виселитись, як до яких, що позивач повинна була надати суду одночасно із направленням позову, апелянт зазначає, що такі звернення відповідачеві направляла, та має їх в наявності, однак вони не є обов`язковою передумовою подання позову до суду, отже і вимога суду їх надати на цій стадії процесу виходить за межі повноважень суду. Більше того, вказані докази позивач має намір подати в підготовче судове засідання, у випадку невизнання відповідачем позову і обставин, які обґрунтовують позовні вимоги. Отже, застереження суду щодо ненадання позивачем вимоги про виселення відповідача як обов`язкової передумови для розгляду позову апелянт зазначає передчасним і безпідставним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений Законом строк, до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримала, зазначивши при цьому, що ухвала суду першої інстанції є помилковою, а також прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Ухвалою судді Фрунзівського районного суду Одеської області Меєчка О.М. від 03 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано останній строк на усунення недоліків терміном десять днів з моменту отримання копії ухвали (а.с. 43-44).

Відповідно до ухвали суду від 03 листопада 2023 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху з наступних підстав.

Так, в порушення вимог ч. 2 ст. 175 ЦПК України позивачкою не було надано доказів на підтвердження здійснення повноважень представництва інтересів своїх синів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (власників спірної квартири), які є повнолітніми особами, наділеними повною цивільною дієздатністю фізичної особи та вправі захищати свої порушені, не визнані права у суді самостійно.

Крім цього, в порушення п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не були зазначені адреси електронної пошти сторін у справі.

Також, в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України подана позовна заява не містила зазначення будь-яких доказів в обґрунтування сум боргів накопичених відповідачкою за користування житлом. Позовна заява не містила зазначення доказів звернення позивачки до відповідачки із вимогами у позасудовому порядку погасити заборгованість по оренді житла, комунальним платежам та добровільного виселення із квартири.

Серед іншого, позивачкою не виконані вимоги п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та ч. 1 ст. 177 ЦПК України та не додано до позовної заяви та її копій «Копії паспортів дітей позивача» (додаток 4), незважаючи на те, що в самому переліку документів, що додаються до позовної заяви вказаний даний додаток. Також, була встановлена відсутність додатку 5 до позовної заяви, а саме копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 .

Крім того, позивачкою не виконані вимоги щодо сплати судового збору. Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій об`єднала чотири вимоги, з яких три вимоги мають немайновий характер (визнання договору оренди укладеним, розірвання договору оренди, виселення з житла) і одна вимога майновий характер (відшкодування шкоди за невиконання договору), сплативши при цьому судовий збір у розмірі 1735 гривень 26 копійок, а саме 1 відсоток від ціни позову (173526 грн 99 коп.) за позовну вимогу майнового характеру, а тому їй необхідно було доплатити судовий збір у розмірі 3220 грн 80 копійок за три вимоги немайнового характеру та надати оригінал квитанції до суду.

Також, при подачі позовної заяви до суду позивачкою не дотримано вимоги статті 95 ЦПК України та до позовної було додано копії документів, які належним чином не засвідчені.

Як убачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 622, копію ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2023 року про залишення позову без руху ОСОБА_1 отримала 13 листопада 2023 року (а.с. 49).

У визначений ухвалі строк позивачка подала до суду заяву про виконання ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2023 року (далі Заява) разом із копіями документів в одному примірнику, про відсутність яких судом було вказано в ухвалі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до зазначеної вище Заяви позивачкою недоліки ухвали були виконані частково.

Зокрема, однією із підстав залишення позовної заяви без руху, було те, що позивачка не надала доказів на підтвердження здійснення повноважень представництва інтересів своїх синів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (власників спірної квартири), які є повнолітніми особами, наділеними повною цивільною дієздатністю фізичної особи та вправі захищати свої порушені, не визнані права у суді самостійно.

На виконання вказаного недоліку позивачка в Заяві зазначила, що самостійними позивачами по справі її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виступити не можуть, оскільки не в змозі нести обов`язок щодо сплати судового збору, так як є особами, які в даний час продовжують навчання.

Також, в ухвалі було вказано, що позовна заява не містить зазначення доказів звернення позивачки до відповідачки із вимогами у позасудовому порядку погасити заборгованість по оренді житла, комунальним платежам та добровільного виселення із квартири. Позивачкою вказаний недолік не виконано.

Крім цього, на виконання вимог ухвали суду від 03 листопада 2023 року позивачкою надані додатки (копії документів) в одному примірнику, які належним чином не засвідчені. Про вказаний факт працівники канцелярії суду склали відповідний акт № 5 про відсутність вкладень у заяві від 23 листопада 2023року (а.с.63). Відсутність другого примірника додатків позбавляє суд можливості направити їх разом із позовною заявою відповідачці для належного ознайомлення.

Також, відповідно до вимог ухвали від 03 листопада 2023 року позивачці необхідно було доплатити судовий збір у розмірі 3220 грн 80 копійок за три вимоги немайнового характеру та надати оригінал квитанції до суду.

На виконання вказаного недоліку позивачка у Заяві зазначила, що відповідно до ставок Закону України "Про судовий збір" вона доплатила судовий збір у розмірі 3220 грн 80 коп за три вимоги немайнового характеру на рахунок UA0015672, банк отримувача - Казначейство України, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37607526, код банку отримувача (МФО) 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, отримувач коштів ГУК в Од.обл./смт Захарівка. Оригінал квитанції про сплату судового збору надає на адресу Фрунзівського районного суду Одеської області (вул. Одеська, 53, смт Захарівка).

Разом з тим, відповідно до акту № 5 про відсутність вкладень у заяві від 23 листопада 2023 року була встановлена відсутність додатку, а саме: доказу (оригіналу квитанції) про доплату судового збору (а.с. 63).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

Згідно з частиною четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

За змістом пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року зазначено, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року (пункт 65), у справі «Кудла проти Польщі» от 26 октября 2000 року (пункт 122) зазначено, що однієї із гарантій 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків».

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 03.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з не наданням доказів на підтвердження здійснення повноважень представництва інтересів синів та не надання належно засвідчених копій документів, не надання доказів звернення позивачки до відповідачки із вимогами у позасудовому порядку погасити заборгованість по оренді житла, комунальним платежам та добровільного виселення із квартири.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені підстави судом першої інстанції є формальними підставами.

Так, згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Аналіз наданих сторонами доказів, оцінка достатності доказової бази здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №761/41071/19, зазначивши, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Разом з цим, у вказаній ухвалі суд звернув увагу, що позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій об`єднала чотири вимоги, з яких три вимоги мають немайновий характер (визнання договору оренди укладеним, розірвання договору оренди, виселення з житла) і одна вимога майновий характер (відшкодування шкоди за невиконання договору), сплативши при цьому судовий збір у розмірі 1735 гривень 26 копійок, а саме 1 відсоток від ціни позову (173526 грн 99 коп.) за позовну вимогу майнового характеру, а тому їй необхідно було доплатити судовий збір у розмірі 3220 грн 80 копійок за три вимоги немайнового характеру та надати оригінал квитанції до суду.

В п. 10, 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі за №758/5118/21 (провадження №61-5554сво23) - з точки зору забезпечення правової визначеності для осіб, що опинилися в аналогічних правових ситуаціях, доцільно виходити зі сталості підходів та вважати самостійними вимоги щодо кожного із відповідачів. Можливість пред`явлення кількох окремих позовів є одним з аргументів, який дозволяє виснувати, що у цій справі має місце не одна вимога, а кілька вимог щодо різних відповідачів. Водночас, ані ЦПК України, ані Закон України "Про судовий збір" не містять норм, які б дозволяли зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору у меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги до кількох відповідачів в одному позові. Навпаки, підкреслюється, що судовий збір має бути сплачений за кожну немайнову вимогу окремо, якщо заявлено декілька немайнових вимог (абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір"). Поряд із цим, національне законодавство не містить жодних інших випадків, коли б пільги щодо сплати судового збору пов`язувалися б із об`єднанням або роз`єднанням позовних вимог. Таким чином, при тлумаченні поняття «вимога» у цьому випадку має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Відтак, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного має обраховуватись окремо.

Таким чином, дані вимоги позивача є самостійними вимогами, а тому судовий збір за позовну вимогу мав би сплачуватись окремо, як за самостійну вимогу немайнового характеру. З урахуванням наведеного, позивач при зверненні до суду мав би сплатити судовий збір за три вимоги немайнового характеру.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" - судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частина 3 ст. 6 цього закону України зазначає, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не було сплачено судовий збір, а відтак не виконані умови які зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на хибному розумінні норм чинного законодавства, що регулюють сплату судового збору, зводяться до незгоди позивачки із постановленням ухвали про повернення їй позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції надав позивачці ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, тобто, надав позивачу можливість відреагувати на вимогу суду про сплату судового збору та реалізувати своє право на доступ до правосуддя.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо неповернення судового збору під час повернення позову, не є такими, що свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а є лише помилковим тлумаченням позивача норм діючого цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційний суд наголошує, що щодо повернення судового позивачка може звернутися з відповідною заявою до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказана ухвала є законною та обґрунтованою, ухваленою на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко