Справа №760/5603/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

07.03.2024 року до Солом`янського районного суду м. Києва через підсистему «Електронний суд2 надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, у якій позивач просить суд:

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівниками Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, та витрати на юридичну допомогу у справі № 766/23038/21 у розмірі 2 500 грн.;

- стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 12 листопада 2021 року інспектором 1 роти батальйону УПП в Херсонській області Ацубором А.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДП 18 № 255777, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510, 00 грн.

Відповідно до змісту даної постанови, 12.11.2021 р. о 09 год. 20 хв. на автодорозі Одеса-Мелітополь-Новоазовськ 203 км. водій керував трактором-екскаватором JCB 4CX STTEMASTER, д.н.з. НОМЕР_1 , на дорозі призначеній для автомобілів, чим порушив п. 27.2.а ПДР України.

Не погоджуючись із винесеною постановою, 22.11.2021 р. адвокат Дубовий Ігор Анатолійович, який діяв в інтересах позивача, у встановленому законом порядку звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ДП 18 № 255777 від 12.11.2021 р.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.01.2022 року (справа № 766/23038/21) скасовано постанову серії ДП 18 № 255777 від 12.11.2021 р. щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП, а провадження у справі закрито.

Позивач зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Зазначені обставини потягли за собою вимушені зміни у його житті, порушенні нормальних життєвих зв`язків, змінився звичайний для нього спосіб життя.

Так, дана подія завдала моральні переживання. Почуття образи, емоційну напругу, нервозність, викликану несправедливим відношенням до нього. Притягнення його до адміністративної відповідальності призвело до приниження його честі та гідності, порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації життя, завдало стресів, що полягали у підвищеній тривожності, необхідністю доведення своєї правоти через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. Таке незаконне притягнення до адміністративної відповідальності принизило репутацію позивача перед його роботодавцем. Крім того, позивач витрачав свій та робочий час на пошуки адвоката для оскарження зазначеної постанови. Також, на психологічний стан позивача негативно вплинуло звернення постанови до примусового виконання, що потягло додаткові витрати часу та роздратування.

Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив у сумі 5 000,00 грн.

У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Також вказує, що йому підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у справі про адміністративне правопорушення у розмірі 2 500 грн.

Крім цього, просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати.

З огляду на викладене, просить позов задовольнити.

07.03.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року, прийнято справу до провадження Солом`янського районного суду м. Києва, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

02.05.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Департамент вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження доводів, якими він обґрунтовує свої моральні страждання, не надано розрахунків, з яких він виходив щодо визначення розміру моральної шкоди та якими доказами це підтверджується.

Заперечуючи проти позову, Департамент у своєму відзиві вказав на те, що позивач, як на доказ спричинення йому моральних страждань, послався на рішення суду, яким було скасовано винесену відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення. Однак, цим судовим рішенням неправомірність чи незаконність дій інспектора поліції визнано не було, а сам факт оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в судових інстанціях ніяким чином не порушував прав і свобод позивача, та ні в чому його не обмежував. Реалізація позивачем права на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення є його правом, закріпленим у чинних нормативно-правових актах.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження погіршення його стосунків з оточуючими, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Будь-яких доказів, підтверджуючих спричинення позивачу моральної шкоди до позовної заяви не надано, а посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» загалом є безпідставними, оскільки відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції, - Департамент патрульної поліції та, відповідно, Управління патрульної поліції в Херсонській області не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування, а тому дія цього Закону не поширюється на співробітників Департаменту патрульної поліції, працівниками якого є інспектори, що виносили адмінпостанови.

Також представник ДПП вказав на те, що процесуальні витрати, понесені у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року у справі №925/1196/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами.

Отже, процесуальні витрати, понесені позивачем під час розгляду справи № 766/23038/21, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України. Питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 766/23038/21 має вирішуватись судом у справі № 766/23038/21. Кодексом адміністративного судочинства врегульовано види та порядок розподілу судових витрат, більш того позивач не був позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 766/23038/21.

Також представник ДПП вказав, що відповідач заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Вважають, що зазначена сума є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю самої справи.

07.05.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дубкової А.І. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача повністю підтримує заявлені позовні вимоги, вважаючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на чинному законодавстві України, підтвердженні відповідними доказами та відповідають правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, а отже підлягають задоволенню

Представник позивача вказала на те, що аргументи відповідача, які викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву, є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на правовий висновок у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 р. у справі № 569/1799/16-ц. Згідно із цим висновком провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, а право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94 ВР), виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Також у позовній заяві ОСОБА_1 вказав правовий висновок Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди за подібними обставинами, який викладений у постанові від 26.01.2022 р. у справі №953/6561/20.

Згідно із цим висновком закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно у зв`язку з чим є підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивач докладно зазначив у своїй заяві, в чому саме полягає моральна шкода, яку йому спричинив відповідач.

Також представник зазначила, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України у своєму відзиві вказав, що у повному обсязі заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу у справі № 766/23038/21 в розмірі 2500 грн., посилаючись при цьому на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 14.04.2020 року у справі №925/1196/18. Разом з тим, даний висновок Суду зроблений за інших обставин справи, ніж у даній справі, та стосується правовідносин з Державною фіскальною службою України. Зазначені витрати на правову допомогу понесені позивачем у справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, яку в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою для відшкодування таких витрат є п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94 ВР.

Також, у відзиві відповідач заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Вважає, що зазначена сума є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю самої справи та посилається при цьому на правову позицію, яка викладена в ухвалі Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №9901/264/19. Такі заперечення відповідача є безпідставними.

07.05.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника третьої особи Державної казначейської служби України надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких третя особа не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Казначейство у своїх поясненнях вказує на те, що у даному випадку спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, що визначені ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки у позові відсутні докази сплати позивачем накладеного штрафу. Отже, за відсутності підстав для застосування частини першої статі 1176 ЦК України, може мати місце застосування частини шостої цієї статті, яка передбачає відшкодування шкоди на загальних підставах.

Ототожнюючи визнання дій незаконними із закриттям адміністративної справи, позивач посилається на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2022, по справі № 766/23038/21, яким закрито провадження в справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Проте, даним рішенням суду протиправність або незаконність дій Департаменту не встановлена. Отже, на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії відповідача або його посадових осіб були визнані незаконними. При цьому, сам факт закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди.

Таким чином, на підставі викладеного Казначейство вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина Департаменту не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій.

Водночас, оскільки доказів як фізичного чи психічного впливу, що за твердженнями позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження порушення звичайного режиму життя, емоційної пригніченості позивачем до суду не надано, то відповідно відсутні підстави для задоволення його вимог про відшкодування моральної шкоди у заявленому грошовому розмірі.

Станом на 27.08.2024 року будь-які додаткові письмові пояснення, клопотання/заяви з процесуальних питань від учасників процесу до суду не надійшло.

Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2022 pоку у справі № 766/23038/21, - скасовано постанову серії ДП 18 №255777 від 12.11.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн., та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням суду встановлено, що 12 листопада 2021 року інспектором 1 роти батальйону УПП в Херсонській області Ацубором А.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДП 18 № 255777, якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510, 00 грн.

В оскаржуваній постанові вказано, що 12.11.2021 р. о 09 год. 20 хв. на автодорозі Одеса-Мелітополь-Новоазовськ 203 км. водій керував трактором-екскаватором JCB 4CX STTEMASTER, д.н.з. НОМЕР_1 , на дорозі призначеній для автомобілів, чим порушив п. 27.2.а ПДР України.

За результатами розгляду справи, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованості прийнятого ним рішення та правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дане судове рішення набрало законної сили 14.02.2022.

Сторонами факт набрання законної сили вказаним рішенням не заперечується, з Єдиного реєстру судових рішень наявність оскарження такого рішення не вбачається.

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, останній вбачає наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої йому внаслідок незаконності притягнення до адміністративної відповідальності моральної шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17 та у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №638/6944/16-ц (провадження №61-2986св18), від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц (провадження №61-18697св18), від 22 травня 2019 року у справі №686/20012/18 (провадження №61-3491св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зроблено висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР у особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21),від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21, від 26 січня 2022 року у справі № 607/25039/19, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 16 лютого 2022 року у справі № 522/10241/19 (провадження № 61-18178 св 21).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Як встановлено з рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2022 у справі №766/23038/21, постанову серії ДП 18 №255777 від 12.11.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн., скасовано та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення.

З рішення суду вбачається, що скасовуючи постанову серії ДП 18 №255777 від 12.11.2021, складену інспектором 1 роти батальйону УПП в Херсонській області Ацубором А.О., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, суд дійшов висновку про недоведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Тому суд прийшов до висновку про незаконність оскаржуваної постанови.

Отже, судовим рішенням фактично встановлено незаконність відповідних дій та рішень інспектора патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Доводи представника відповідача про те, що жодним судовим рішенням не встановлено протиправності та незаконності дій інспектора поліції, суд не приймає з огляду на те, що у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було сплачено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17 (провадження №61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі №591/1001/17 (провадження №61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20 (провадження №61-2647св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22).

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу та інше).

Це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного уповноваженою особою поліції.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог статей 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що посадові особи відповідача вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішенням суду.

Неравомірне притягнення до адміністративної відповідальності завдало позивачу моральних страждань, які виразились у приниження його честі та гідності, порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації життя, завдало стресів, що полягали у підвищеній тривожності, пов`язаної з судовими процесами, необхідністю доведення своєї правоти через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності.

Також позивач звертався до адвоката для доведення своєї невинуватості та незаконності дій поліцейських. У його житті з`явилися вимушені зміни та незручності, пов`язані з необхідністю витрачати час.

Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу інспектором патрульної поліції безпідставно, суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

У зв`язку із чим, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо недоведеності заподіяння моральної шкоди позивачу незаконним рішенням інспектора поліції при винесенні вказаної вище постанови.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Так, обґрунтовуючи розмір заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., позивач посилався на положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте, суд не може погодитися з таким способом обрахунку моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 13 «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №754/204/21 викладено правовий висновок, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом є мінімальний розмір заробітної плати, і що у випадку закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення строк перебування особи під судом (строк, протягом якого особа була піддана до адміністративної відповідальності) вважається час зі складання протоколу про адміністративне правопорушення до прийняття судом рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Разом із тим, в даній справі адміністративне стягнення до ОСОБА_1 у вигляді штрафу було застосовано інспектором поліції безпосередньо в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, а відтак доводи позивача, що він перебував під слідством (під судом), не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, та фактичних обставинах.

Враховуючи наведене, розмір моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з загальних положень статті 23 ЦК України, відповідно до якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Суд звертає увагу що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, судом оцінено доводи позивача, що йому завдано моральні страждання, які полягають в тому, що він був вимушений поновлювати свої права, звертаючись до адвоката за правничою допомогою та до суду, оскаржуючи незаконну постанову, витрачати кошти на правничу допомогу та сплату судового збору, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.

Таким чином, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є мотивованими, проте розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн., що просить стягнути ОСОБА_1 , не відповідає характеру правопорушення, тривалості душевних страждань та вимогам співмірності, розумності і справедливості.

Відтак, з огляду на встановлені обставини справи, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному судом розмірі 1 000,00 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17.

У силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу у справі №766/23038/21 у розмірі 2 500 грн., суд зазначає наступне.

Так, позивач вказує на те, що у справі про скасування постанови серії ДП 18 № 255777, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, позивачу надавав правничу (юридичну допомогу) адвокат Дубовий І.А. ОСОБА_1 сплатив адвокату за надану юридичну допомогу 2 500 грн. На підтвердження даного факту позивачем долучено до позовної заяви рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2022 р. у справі № 766/23038/21, договір про надання правничої допомоги від 22.11.2021 р., додаткову угоду до цього договору від 22.11.2021 р., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 22.11.2021 р. на суму 2 500 грн. Таким чином, позивач вважає, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94 ВР, такі витрати на юридичну допомогу у розмірі 2 500 грн підлягають відшкодуванню.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Так, процесуальним законодавством визначено, що витрати на правничу допомогу є складовою судових витрат. Тобто процесуальні витрати, понесені до судового провадження, не є збитками, які можуть бути стягнуті шляхом подачі цивільного позову. Такі витрати відшкодовуються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

При цьому, суд звертає увагу на те, що процесуальні витрати, понесені у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року у справі №925/1196/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами.

Отже, процесуальні витрати, понесені позивачем під час розгляду справи № 766/23038/21, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України. Питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 766/23038/21 має вирішуватись судом у справі № 766/23038/21. Кодексом адміністративного судочинства врегульовано види та порядок розподілу судових витрат, більш того позивач не був позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме у справі № 766/23038/21.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу у справі № 766/23038/21 у розмірі 2 500 грн., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи в розмірі 2 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 (справа № 640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, позивачем надано:

- копію договору про надання правової допомоги від 29.01.2024 року, укладеного між адвокатом Дубковою А.І. та ОСОБА_1 ;

- копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 29.01.2024 р., укладеної 07.02.2024 р. між адвокатом Дубковою А.І. та ОСОБА_1 ;

- детальний опис робіт, виконаних за договором про надання правничої (правової) допомоги від 29.01.2024 р. ОСОБА_1 ;

- копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 07.02.2024 р. на суму 2 000,00 грн.;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХС № 000322.

Як вбачається з додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 29.01.2024 р., укладеної 07.02.2024 р. між адвокатом Дубковою А.І. та ОСОБА_1 , Клієнт та Адвокат домовились про розмір гонорару за надання правової допомоги, зазначеної в додатковій угоді, який складає 2 000 грн. (п. 3 Додаткової угоди).

Згідно з пунктами 2 ,4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ,зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На необхідність врахування розумності розміру відшкодування судових витрат вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії", у якому зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву, відповідач заперечував щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Вважає, що зазначена сума є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю самої справи та посилається при цьому на правову позицію, яка викладена в ухвалі Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №9901/264/19.

Проаналізувавши подані позивачем договір про надання правової допомоги від 29.01.2024 року та додаткову угоду до нього, детальний опис робіт, виконаних за договором про надання правничої (правової) допомоги від 29.01.2024 р., а також надану квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 07.02.2024, суд вважає, що сторона позивача довела належними доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, співмірності складності справи із наданими адвокатом послугами, витраченого представником часу, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 1 000 грн.

Вищевказані витрати суд вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, такими, що відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли.

При подачі позову даної категорії позивачем не було сплачено судовий збір, посилаючись на те, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи те, що позов задоволено частково 10% (1 000,00 від 5 000,00), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 400 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1 000,00 х 40 % / 100%).

Керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 22, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000,00 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) на користь держави 400,00 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.08.2024 року.

Суддя О.М. Букіна