№ 201/5810/24
провадження 2/201/2812/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання електро енергії та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ДНУ імені О.Гончара 21 травня 2024 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення збитків в вигляді заборгованості за спожиті послуги з постачання електро енергії та судових витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що з відповідачем було укладено договір про відшкодування вартості спожитої електроенергії, на відповідачку відкрито особовий рахунок і встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг з електропостачання до її об`єкту нерухомості: АДРЕСА_1 ,; під час планової перевірки стану виконання умов цього договору за вказаною адресою, абонентом по якій зараз є відповідач, було виявлено, що поставлена позивачем відповідачеві електрична енергія належним чином не обліковується, оплати за спожиті послуги електропостачання немає, внаслідок чого позивачу, завдано матеріальної шкоди, збитків, про що був складений акт, надсилалися попередження, є заборгованість по сплаті спожитої електро енергії. Відповідальність за завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач. Вартість збитків позивача з урахуванням часу користування електропостачанням відповідачем, сезонності та показників лічильника з урахуванням уточнень і перерахунків за період з 14 грудня 2021 року по 01 травня 2024 року станом на 01 травня 2024 року складає 41 824 грн. 65 коп.. Позовну давність не пропустили, оскільки три роки не пройшло, правовідносини триваючі, була досудова вимога, договір не розривали і була передбачена договором мовчазна згода на його пролонгацію. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача вказану суму збитків з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, а також витрати на оплату судового збору: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі (всього) 49 565.18 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень, вісімнадцять копійок) і судові витрати у сумі 3 028 гривень, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник надали відзив на вказаний позов, де вимоги фактично не визнали, оскільки позивачем невірно вказані умови надання послуги електропостачання до її квартири і тариф (він встановлений на власний розсуд позивачем), не вірно вказані істотні умови їх договору і ціни для утворення тарифу по постановам КМУ; позивач сам порушує договір і не надає їй акт приймання-передачі електро енергії, є інші договори, про які позивач нічого не говорить; позовні вимоги не обгрунтовані і не доведені. Отже, позов відповідач не визнає і просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

В судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2021 року між Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара та ОСОБА_1 було укладено Договір № 07/21 про відшкодування вартості спожитої електричної енергії, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (замовник) бере на себе зобов`язання відшкодувати ДНУ імені ОСОБА_2 (власнику мереж) вартість спожитої замовником електричної енергії для власних потреб у зв`язку з витратами власника мереж на її закупівлю по Договору постачання електричної енергії споживачу постачальником електричної енергії, та Договору про надання послуг з розподілу електричної енергії між власником мереж та постачальником універсальних послуг.

Згідно пункту 1.2 Договору Замовник відшкодовує вартість спожитої ним електричної енергії за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до показань приладів обліку електричної енергії. Пункт 2.1 Договору передбачає ціну договору і визначає, що розмір відшкодування замовником вартості спожитої ним електричної енергії для власних потреб визначається на підставі кількості спожитої ним електричної енергії та тарифу на електричну енергію, який зазначено у Договорі про постачання електричної енергії споживачу (власнику мереж) та у договорі про надання послуг з розподілу електричної енергії між власником мереж і постачальником універсальних послуг. Будинок на АДРЕСА_3 знаходиться на балансі ДНУ імені Олеся Гончара, що є юридичною особою, а отже і тарифи застосовуються для юридичних осіб, а замовник відшкодовує такі витрати власнику мереж.

Відповідно до умов пунктів 3.4, 3.5, 3.6, 3.7 Договору - замовник щомісячно, не пізніше останнього числа розрахункового місяця самостійно повідомляє Власника мереж про показання приладів обліку електричної енергії протягом розрахункового періоду, яким є календарний місяць.

На підставі показань приладів обліку та кількості спожитої замовником електричної енергії власник мереж виставляє замовнику рахунок на оплату відшкодування вартості спожитої замовником електроенергії. Замовник зобов`язаний прийняти рахунок власника мереж та здійснити перерахування коштів по договору на розрахунковий рахунок власника мереж протягом 10 робочих днів з дня прийняття замовником рахунку та акту прийому-передачі електричної енергії одержаного від власника мереж, але не пізніше 30 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Строк дії договору визначений у пунктах 8.1, 8.4 Договору. Договір набирає чинності з дати підписання сторонами і діє до 28 лютого 2022 року, а щодо фінансових розрахунків до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У разі відсутності заяви однієї із сторін про розірвання договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, їх договір вважається продовженим на кожний наступний місяць на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено зобов`язання замовника відшкодувати власнику мереж спожитої електричної енергії, у зв`язку з витратами власника мереж на її закупівлю.

Згідно пунктів 5.2, 5.4 замовник несе відповідальність за несвоєчасне внесення платежів за послуги та порушення зобов`язань, установлених законодавством і цим договором. Сторона, яка своїми діями завдала збитків іншій стороні, повинна їх «шкодувати в повному обсязі.

Позивач - ДНУ імені ОСОБА_2 в повному обсязі виконав своє зобов`язання щодо своєчасного надання та забезпечення електричною енергією відповідача - ОСОБА_1 .. Жодної скарги щодо якості гадання послуг від боржника на адресу заявника не надходило, але незважаючи на це боржник систематично не виконує свої зобов`язання по відшкодуванню вартості спожитої електричної енергії, чим порушує умови договору.

У зв`язку з виникненням заборгованості, на виконання п. 7.1 Договору, позивачем було направлено до відповідача претензію від 26 вересня 2022 року № 83-552-43 щодо сплати заборгованості за період заборгованості з грудня 2021 по вересень 2022 року включно, вимоги якої не були виконані відповідачем, що у свою чергу стало підставою для судового регулювання спору. Внаслідок систематичного невиконання зобов`язань з відшкодування вартості електричної енергії в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2024 року виникла заборгованість в сумі 41 824.65 грн., яку боржник добровільно не сплачує, що і стало причиною для звернення до суду.

Внаслідок систематичного невиконання зобов`язань з відшкодування вартості електричної енергії відповідачем у період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року, враховуючи часткові оплати після наказного провадження, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає моменту порушення грошового зобов`язання до моменту подання позову (відповідно до п. 3.7 договору - розрахунок проводиться до 30 числа місяця, наступного за розрахунковим) до моменту його усунення було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% них та інфляційні збитки: всього сума інфляційного збільшення складає 5 985.24 грн., штрафних санкцій - 1 755.29 грн.; загальна сума заборгованості: 41 824.65 (сума боргу) + 5 985.24 (інфляційне збільшення) + 1 755.29 (штрафні санкції) = 49 565.18 грн.

Отже, за спожиту послугу електропостачання відповідач повністю не розраховувався з позивачем, мається заборгованість. В добровільному порядку питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом дійсно встановлено, що 14 грудня 2021 року між Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара та ОСОБА_1 було укладено Договір № 07/21 про відшкодування вартості спожитої електричної енергії, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (замовник) бере на себе зобов`язання відшкодувати Дніпровському національному університету імені Олеся Гончара (власнику мереж) вартість спожитої замовником електричної енергії для власних потреб у зв`язку з витратами власника мереж на її закупівлю по Договору постачання електричної енергії споживачу постачальником електричної енергії, та Договору про надання послуг з розподілу електричної енергії між власником мереж та постачальником універсальних послуг.

Згідно пункту 1.2 Договору замовник відшкодовує вартість спожитої ним електричної енергії за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до показань приладів обліку електричної енергії.

Пункт 2.1 Договору передбачає ціну договору і визначає, що розмір відшкодування замовником вартості спожитої ним електричної енергії для власних потреб визначається на підставі кількості спожитої ним електричної енергії та тарифу на електричну енергію, який зазначено у Договорі про постачання електричної енергії споживачу (власнику мереж) та у договорі про надання послуг з розподілу електричної енергії між власником мереж і постачальником універсальних послуг. Будинок на АДРЕСА_3 знаходиться на балансі Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, що є юридичною особою, а отже і тарифи застосовуються для юридичних осіб, а замовник відшкодовує такі витрати власнику мереж.

Відповідно до умов пунктів 3.4, 3.5, 3.6, 3.7 Договору - замовник щомісячно, не пізніше останнього числа розрахункового місяця самостійно повідомляє власника мереж про показання приладів обліку електричної енергії протягом розрахункового періоду, яким є календарний місяць.

На підставі показань приладів обліку та кількості спожитої замовником електричної енергії власник мереж виставляє замовнику рахунок на оплату відшкодування вартості спожитої замовником електроенергії. Замовник зобов`язаний прийняти рахунок власника мереж та здійснити перерахування коштів по договору на розрахунковий рахунок власника мереж протягом 10 робочих днів з дня прийняття замовником рахунку та акту прийому-передачі електричної енергії одержаного від власника мереж, але не пізніше 30 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Строк дії договору визначений у пунктах 8.1, 8.4 Договору. Договір набирає чинності з дати підписання сторонами і діє до 28 лютого 2022 року, а щодо фінансових розрахунків до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У разі відсутності заяви однієї із сторін про розірвання договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, їх договір вважається продовженим на кожний наступний місяць на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено зобов`язання замовника відшкодувати власнику мереж спожитої електричної енергії, у зв`язку з витратами власника мереж на її закупівлю.

Згідно пунктів 5.2, 5.4 замовник несе відповідальність за несвоєчасне внесення платежів за послуги та порушення зобов`язань, установлених законодавством і цим договором. Сторона, яка своїми діями завдала збитків іншій стороні, повинна їх «шкодувати в повному обсязі.

Позивач - Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара в повному обсязі виконав своє зобов`язання щодо своєчасного надання та забезпечення електричною енергією відповідача - ОСОБА_1 . Жодної скарги щодо якості гадання послуг від боржника на адресу заявника не надходило, але незважаючи на це боржник систематично не виконує свої зобов`язання по відшкодуванню вартості спожитої електричної енергії, чим порушує умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, кредитор має право вимагати плату заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми боргу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з виникненням заборгованості, на виконання п. 7.1 Договору, позивачем було направлено до відповідача претензію від 26 вересня 2022 року № 83-552-43 щодо сплати заборгованості за період заборгованості з грудня 2021 по вересень 2022 року включно, вимоги якої не були виконані відповідачем, що у свою чергу стало підставою для судового регулювання спору.

Внаслідок систематичного невиконання зобов`язань з відшкодування вартості електричної енергії в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2024 року виникла заборгованість в сумі 41 824.65 грн., яку боржник добровільно не сплачує, що і стало причиною для звернення до суду.

07 грудня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивач вертався із заявою про видачу судового наказу за період заборгованості з грудня 2021 по вересень 2022 року включно. 30 січня 2023 року суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було видано судовий наказ, який набрав законної сили та був направлений на виконання до виконавчої служби, але судовий наказ по справі № 201/9988/22 було скасовано ухвалою суду від 15 травня 2023 року за заявою боржниці. Через це позивач звертається до суду у порядку позовного провадження через заборгованість відповідача за термін часу з грудня 2021 року по травень 2024 року.

Заборгованість відповідача підтверджується розрахунком заборгованості та відповідними рахунками. Внаслідок систематичного невиконання зобов`язань з відшкодування вартості електричної енергії відповідачем у період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року, враховуючи часткові оплати після наказного провадження, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає моменту порушення грошового зобов`язання до моменту подання позову (відповідно до п. 3.7 договору - розрахунок проводиться до 30 числа місяця, наступного за розрахунковим) до моменту його усунення було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% них та інфляційні збитки: всього сума інфляційного збільшення складає 5 985.24 грн., штрафних санкцій - 1 755.29 грн.; загальна сума заборгованості: 41 824.65 (сума боргу) + 5 985.24 (інфляційне збільшення) + 1 755.29 (штрафні санкції) = 49 565.18 грн.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати слугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а мовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено говором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог.

Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово- комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України по справі 20 квітня 2016 року по справі 221/515/15-а.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати послугу повному обсязі.

Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, про те що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору з надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Але за спожиту послугу електропостачання відповідач повністю не розраховувався з позивачем, мається заборгованість. В добровільному порядку питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що лічильник в помешканні відповідача знаходиться, договір на послуги електропостачання до житла і власності відповідача наявний, особовий рахунок відкрито і плата за користування спожитим електропостачанням відповідачем раніше була і зараз частково є. Правовідносини сторін триваючі, договір не розривали і була передбачена договором мовчазна згода на його пролонгацію.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин суд вважає, що позивач довів вину відповідача в завданні збитків згідно наданого розрахунку кількості спожитої послуги з електропостачання і наступною не сплатою витрат (заборгованості) за користування цією послугою з урахуванням часу користування нею, сезонності та наявних показників.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже позивачем доведено, що саме неправомірними діями відповідача, пов`язаними з незаконним і неправильним використанням наданої йому послуги позивачем останньому було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг.

Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Комунальні послуги це послуги, які надаються водо-, тепло-, газо-, електропостачальниками та іншими організаціями власникам (наймачам) житлових приміщень за встановлену уповноваженими державними органами плату.

Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача послуг оплачувати такі у строки, встановлені договором або законом.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. 5 - 7).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

У Цивільному кодексі України (ст. 319) визначено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, інтересам суспільства.

Водночас, ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Чинне цивільне законодавство передбачає принцип свободи договору (ст. 3 ЦК України).

Отже, у споживача є обов`язок оплати спожитих послуг саме за встановленим тарифом виникає із договору, укладеного із виробником/постачальником послуг.

Відповідно до ч. 7, 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

У разі зміни протягом строку дії цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від виконавця/виробника, зокрема, збільшення або зменшення податків і зборів, мінімальної заробітної плати, орендної плати та амортизаційних відрахувань, підвищення або зниження цін на паливно-енергетичні та інші матеріальні ресурси, виконавці/виробники проводять коригування встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги і подають на затвердження до органу, уповноваженого здійснювати встановлення таких цін/тарифів. При цьому перерахунок цін/тарифів може проводитися шляхом коригування лише тих складових структури цін/тарифів, за якими відбулися цінові зміни в бік збільшення або зменшення. При коригуванні додатково враховується компенсація втрат (або вилучення необґрунтовано отриманих прибутків) від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат ціни/тарифу в період до встановлення скоригованих цін/тарифів.

Безпідставними є доводи відповідача про те, що здійснений позивачем розрахунок заборгованості є не обґрунтованим, і тарифи мають бути затверджені органом місцевого самоврядування, оскільки ціни на житлово-комунальні послуги, в даному випадку визначаються виключно за договором (домовленістю сторін) а їх коригування здійснюється відповідно до ч. 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яке не потребує подальшого затвердження органом місцевого самоврядування.

Не представлено суду також належних і допустимих доказів того, що послуги позивача є неякісними, адже будь-який претензій позивач до позивача не направляв, актів, якими було б зафіксована незадовільна якість послуг не складав.

На спростування правильності розрахунку позивача в частині оплати за електропостачання відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по обліку водопостачання і водовідведення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені. Сама по собі відсутність договору на електропостачання (згодом) чи його лонгація з відповідачем (на думку відповідача), відсутність зареєстрованої власності на приміщення чи інше (відсутність реєстрації на сьогодні і інш.) не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач має у власності вказаний об`єкт нерухомості, вважає його своїм і тривалий час претендує на нього, на цю адресу відкрито особовий рахунок з відповідачем, який користується послугами електропостачання, теплопостачання, централізованого опалення і частково виконував умови договору про надання цих послуг щодо їх оплати (до завдання збитків).

За таких обставин суд вважає, що позивач довів вину відповідача в завданні збитків, згідно розрахунку кількості спожитого відповідачем електропостачання і наступною не сплатою витрат (заборгованості) за користування цим електропостачанням з урахуванням часу користування теплом відповідачем, сезонності та наявних показників складає всього (з урахуванням трьох відсотків річних і інфляційних втрат позивача) 49 565 грн. 18 коп.

Суд вважає, що сторона позивача не пропустила строк позовної давності, оскільки ще з 2021 року в письмовому вигляді зверталася до відповідача з питанням позасудового врегулювання питання погашення боргу за вказаний період, потім було звернення до суду з заявою про видачу наказу про стягнення вказаної суми, була відмова і позивач звернувся до суду з цим позовом; отже позивач тривалий час намагався звернути стягнення на вказаний борг шляхом звернення і до самого відповідача, і до суду, правовідносини сторін з цього питання триваючі і продовжувані, вони є і зараз не перервані, фактично послуги електропостачання надаються безперервно і ці послуги відповідач використовує, а отже і повинен сплачувати надання цих послуг.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного право або інтересу.

Позивач звернувся до суду з цим позовом 21 травня 2024 року, в той час як ставить питання про стягнення заборгованості за період з грудня 2021 року по травень 2024 року, тобто не поза межами трирічного терміну позовної давності. Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності за вказаний період, адже і відповідач не ставить питання про застосування цього строку, питання про визнання причин пропуску цього строку, поновлення цього строку цією стороною позивача не ставилося.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності є заява відповідача, матеріали справи не містять клопотання про це із вимогами та посиланнями на ст. 256, 257, 267 ЦК України та пропуск строку позовної давності, у зв`язку з чим суд не вбачає підстави для її застосування.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ДНУ імені О.Гончара збитки в вигляді заборгованості за послуги з постачання електричної енергії за період з 14 грудня 2021 року по 01 травня 2024 року станом на 01 травня 2024 року в сумі 49 565 грн. 18 коп., з яких: сума основного боргу 41 824 грн. 65 коп., інфляційні збитки, втрати 5 985 грн. 24 коп. і штрафні санкції 1 755 грн. 29 коп., а також стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на судовий збір в сумі 3 028 грн..

Таким чином обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 22, 202, 526, 527, 530, 533, 543, 611, 625, 1166 ЦК України, ст. 61, 64, 65, 67, 68 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, , збитки в вигляді заборгованості за послуги з постачання електричної енергії за період з 14 грудня 2021 року по 01 травня 2024 року станом на 01 травня 2024 року в сумі 49 565 грн. 18 коп., з яких: сума основного боргу 41 824 грн. 65 коп., інфляційні збитки, втрати 5 985 грн. 24 коп. і штрафні санкції 1 755 грн. 29 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, , витрати на судовий збір в сумі 3 028 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -