ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 466/7715/17

провадження № 61-7158св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

особа, яка звернулась із касаційною скаргою, - ОСОБА_4 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 як особи, яка не брала участі у справі, на постанову Львівського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у складі колегії суддів Ніткевича А. В., Ванівського О. М.,

Мельничук О. Я.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дій протиправними.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 .У позові просив суд визнати протиправними дії ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації 05 березня 2012 року права власності за ОСОБА_2 на нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) в будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на незаконність дій державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Труби Оксани Михайлівни, пов`язані із реєстрацією права власності на належні йому нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Вказував на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності у зв`язку із: існуючою на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2012 року забороною вчиняти дії щодо зміни форми власності та оформлення права власності на третіх осіб на ці нежитлові приміщення; підробкою підпису, що міститься на заяві ОСОБА_2 про державну реєстрацію від 01 березня 2012 року; фальсифікацією висновку про оцінку предмета іпотеки, складеного без огляду об`єкта оцінки; відсутністю акта про проведення технічної інвентаризації нерухомого майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Львова у складі судді Глинської Д. Б. рішенням від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що реєстратор ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Труба О. М. діяла в межах та у спосіб, передбачений законодавством України, чинним на момент проведення такої реєстрації. Вона дотрималась встановленого законодавством порядку проведення реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_2 , оскільки він для цього подав усі документи, необхідні для такої реєстрації, згідно з чинним на час звернення із відповідною заявою Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Тимчасове положення).

Постановою від 08 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року скасував. Ухвалив у справі нове рішення про задоволення позову. Скасував державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) в будинку

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , проведену реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Трубою О. М. 05 березня 2012 року. Вирішив питання розподілу судових витрат.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що встановлені у спірних правовідносинах обставини дають підстави для беззаперечного висновку про те, що на час прийняття рішення реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Трубою О. М. про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) в будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 на зазначені приміщення було накладено обтяження у вигляді арешту, що з урахуванням приписів Тимчасового положення та Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державнуреєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 травня 2023 року ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у справі, засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у зазначеній вище справі. Касаційна скарга також містила клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на наявність підстав для касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 08 грудня 2020 рокуй направитисправу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 17 травня 2023 року поновив ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду

від 08 грудня 2020 року, відкрив касаційне провадження та витребував цивільну справу із Шевченківського районного суду м. Львова.

02 червня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою від 23 липня 2024 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 липня 2024 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує, що він не був залучений до участі у справі, однак оскаржуваною постановою суд апеляційної інстанції вирішив питання про його права на нежитлове приміщення, реєстрацію права власності на яке за ОСОБА_2 оскаржував позивач. Зазначає, що ці нежитлові приміщення він придбав 10 квітня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наголошує на тому, що про цю обставину було відомо ОСОБА_1 під час звернення до суду із цим позовом, про що свідчить зміст уточненої позовної заяви, яку ОСОБА_1 в подальшому просив суд залишити без розгляду.

Обґрунтовуючи наявність підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших.

У зв`язку з цим стверджує, що розглядаючи спір про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд мав би з`ясувати, чиї права порушено оскаржуваними діями реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та чи приведе до відновлення прав позивача рішення суду про визнання незаконними дій державного реєстратора. Скасування державної реєстрації права власності не породжує реєстрацію такого за позивачем, тому спосіб захисту, заявлений ОСОБА_1 , не відповідає висновкам Верховного Суду.

Обґрунтовуючи наявність підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_4 посилається на розгляд судами першої та апеляційної інстанцій справи без повідомлення його про час та дату судового засідання. Звертає увагу, що в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 вказав його одним із співвідповідачів у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому міститься посилання на необґрунтованість її доводів та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Фактичні обставини справи

25 березня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й. Є. (т. 1 а. с. 5, 6).

Згідно із пунктом 1 вказаного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 81 200,00 грн, що є еквівалентом 10 150,00 доларів США, строк повернення - до 25 серпня 2011 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики 25 березня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й. Є. (т. 1 а. с. 9 - 14)

За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) загальною площею 22,8 кв. м, які розташовані в будинку

АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 7 - 14).

У пунктах 4.2, 4.3 договору іпотеки нерухомого майна передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим договором. Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації.

У пункті 6.1 договору іпотеки нерухомого майна передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого зі своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або договором позики грошових коштів, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем відповідно до цього договору, виявиться (настане) недійсною. При цьому у разі порушення зобов`язання та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, у тому числі на підставі рішення суду, у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, а також відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 6.6 цього договору (пункт 6.2 договору).

Зі змісту доданого до позовної заяви свідоцтва про право власності суди встановили, що нежитлові приміщення № V, VI площею 22,8 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать до об`єктів нерухомості та вперше були зареєстровані в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 22 березня 2011 року за реєстровим № 33204210 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 лютого 2009 року, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (т. 1 а. с. 7, 8).

Згідно із заявою, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й. Є. 12 серпня 2011 року, яка міститься в матеріалах дослідженої судами реєстраційної справи на будинок

АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 у рахунок виконання основного зобов`язання за договором позики грошових коштів від 25 березня 2011 року дав згоду відповідно до пункту 6.6 договору іпотеки нерухомого майна від 25 березня 2011 року «Про застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання спорів» на перехід права власності на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення № V, VI (під індексом V, VI) загальною площею 22,8 кв. м, які розташовані в будинку АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 ; повідомив, що остаточна оцінка предмета іпотеки визначається ОСОБА_2 самостійно без додаткового погодження із ним, ОСОБА_1 .

Матеріали реєстраційної справи на будинок

АДРЕСА_1 також містять свідоцтво приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ложовської Й. Є. від 01 березня 2012 року, з якого відомо, що 24 січня 2012 року заяву ОСОБА_2 було передано

ОСОБА_1 ; заява містила вимоги виконати протягом тридцятиденного строку з дня отримання заяви, зобов`язання за договором позики грошових коштів від 25 березня 2011 року; у разі невиконання цієї вимоги згідно із договором іпотеки нерухомого майна ОСОБА_2 має право зареєструвати на своє ім`я право власності на предмет іпотеки; заява була передана 24 січня 2012 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана ОСОБА_1 27 січня 2012 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а. с. 17).

01 березня 2012 року ОСОБА_2 звернувся із письмовою заявою до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію прав на приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 16).

Державний реєстратор ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Труба О. М. на підставі наданих ОСОБА_2 документів 05 березня 2012 року прийняла рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та видала витяг

за № 33389895 про державну реєстрацію прав, який підтверджує проведену реєстрацію за ОСОБА_2 нежитлових приміщень № V, VI (під індексом V, VI) в будинку АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити,

які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_2 , проведену державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

На вказаній обставині також обґрунтовано наголошує заявник у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Подібні висновки були сформульовані також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), тобто були доступні для врахування судами першої та апеляційної інстанцій при виборі і застосуванні ними норми права до спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.

На неефективність обраного позивачем способу захисту цивільних прав, які він вважає порушеними, також вказує подана ним уточнена позовна заява, зі змісту якої вбачається, що на момент звернення до суду із цим позовом йому було відомо про відсутність у відповідача ОСОБА_2 зареєстрованого права власності на спірні нежитлові приміщення та належність цього майна на праві власності ОСОБА_4 .

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19

(провадження № 14-212цс21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Розглядаючи справу за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами, суди першої та апеляційної інстанцій зазначеного не врахували та залишили поза увагою ту обставину, що, оскаржуючи правомірність державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_2 та знаючи при цьому, що спірна нерухомість перейшла у власність ОСОБА_4 , позивач обрав неналежний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Із урахуванням зазначеного слід дійти висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки задоволення заявлених у цій справі позовних вимог не приведе до поновлення його прав як власника нежитлових приміщень, який вважає, що ці приміщення вибули з його володіння за відсутності правових підстав.

Якщо позивач вважає, що його право порушене і нежитлові приміщення незаконно вибули з його володіння, належним способом захисту має бути позов про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (з оцінкою добросовісності набувача), й для такого витребування оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є належним й ефективним способом захисту права власника.

Так, згідно з даними з Єдиного державного реєстру судових рішень у провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 465/4067/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н. В., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування з незаконного володіння нежитлових приміщень та визнання права власності.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року провадження у вказаній вище справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 466/7715/17.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне наголосити, що самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Якщо особа звертається з позовом задля інших цілей, ніж захист порушеного права чи інтересу, зокрема для встановлення преюдиційних обставин або з метою ухилення від виконання зобов`язань, то у задоволенні позову може бути відмовлено (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 906/876/22).

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо державної реєстрації прав власності на нежитлові приміщення на ім`я ОСОБА_2 спрямовані першочергово не на захист майнових прав позивача, а для створення преюдиційного рішення суду, підстав для звільнення від доказування у справі № 465/4067/22, провадження в якій зупинено до вирішення судом цього спору.

Вирішення такого спору не відповідає завданням цивільного судочинства, а обраний позивачем спосіб захисту прав, які він вважає порушеними, є належним, тому правомірність дій щодо реєстрації права власності на спірну нерухомість повинна бути предметом перевірки суду, на розгляді якого перебуває справа № 465/4067/22.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Керуючись викладеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню, а рішення суду першої інстанції - зміні в мотивувальній частині, оскільки місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилився з мотивами такої відмови.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 147,00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегіїсуддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 00 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді В. М. Ігнатенко І. В. Литвиненко
Є. В. Петров

О. М. Ситнік