ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 175/2380/19

провадження № 61-10247св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року у складі судді Новік Л. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 лютого 2016 року відповідачка звернулася до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк», банк) з метою отримання банківських послуг. Вона підписала заяву № б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, а ОСОБА_1 , взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту належно не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі 21 904,60 грн. з яких: 8 749,36 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 522,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 313,21 грн - пеня, 800,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1 019,27 грн,

АТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки заборгованість за договором кредиту від 17 лютого 2016 року № б/н у загальному розмірі 2 1904,60 грн.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до

АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 17 лютого 2016 року № б/н недійсним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не укладала з

ПАТ «КБ «ПриватБанк» ніяких кредитних договорів та, відповідно, не отримувала грошові кошти від банку.

17 лютого 2016 року між нею та банком укладений договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, на виконання якого позивач відкрив їй рахунок із встановленим кредитним лімітом на кредитну картку.

Вона не погоджувалася на кредитування відкритого поточного рахунку, а підписання заяви про відкриття рахунку та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без досягнення згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, не дає підстав для висновку про виникнення між сторонами кредитних правовідносин.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір від 17 лютого 2016 року № б/н, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року, позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 лютого 2016 року № б/н у розмірі 8 749,36 грн (тіло кредиту) та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

На підтвердження досягнення згоди щодо цих платежів АТ «КБ «Приватбанк» надало витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Суд дійшов висновку, що у цьому випадку також неможливо застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 лютого 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 червня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 лютого 2016 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Але, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що первісні позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню заборгованість у розмірі 8 749, 36 грн (тіло кредиту), тобто фактично отримані відповідачкою кредитні кошти.

Інші позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, оскільки банк не довів, що сторони досягли домовленості у кредитному договорі від 17 лютого 2016 року щодо розміру і порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а також відповідальності за неналежне виконання умов договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору від 17 лютого 2016 року, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності таких вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 07 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» залишено без змін.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року не оскаржувалося, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 17 лютого 2016 року у розмірі 8 749,36 грн (тіло кредиту), суд апеляційної інстанції виходив з того, що в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд відхилив посилання відповідачки на те, що грошові кошти від банку вона не отримувала, а договір не підписувала, оскільки відповідно до виписки з її карткового рахунку, вона активно користувалася кредитним лімітом, зокрема, розраховувалася у відділеннях магазинів, аптек, оплачувала комунальні послуги, тощо, а також здійснювала поповнення карткового рахунку, що дає підстави для висновку про укладення ОСОБА_1 кредитного договору від 17 лютого 2016 року № б/н та отримання кредитних коштів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 175/4576/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі -

ЦПК України)).

А також посилалася на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскільки відповідачка не погоджувалася на кредитування відкритого поточного рахунку, а підписання заяви про відкриття рахунку та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг без досягнення згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, не може свідчити про існування кредитних правовідносин між нею та банком.

Вона не була ознайомлена та не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, а тому зазначені документи не є складовою частиною договору, оскільки ніяких кредитних договорів сторони не укладали, грошові кошти ОСОБА_1 від банку не отримувала.

Звертаючись до суду з позовом, крім тіла кредиту, банк також просив стягнути з відповідачки складові його повної вартості, зокрема заборгованість зі сплати відсотків та поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Водночас без надання підтвердження про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафів, надані позивачем витяги з Тарифів банку, а також Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог

АТ «КБ «ПриватБанк» та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України; витребувано з Ірпінського міського суду Київської області матеріали цивільної справи № 175/2380/19; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У вересні 2024 року матеріали справи № 175/2380/19 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором кредиту у розмірі 8 749,36 грн (тіло кредиту) - без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, згідно з якою, вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 19 травня 2019 року у відповідачки утворилася заборгованість за договором кредиту від 17 лютого 2016 року № б/н у загальному розмірі 21 904,60 грн. з яких: 8 749,36 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 522,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 313,21 грн - пеня, 800,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1 019,27 грн.

Згідно з випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 , вона користувалася кредитними коштами, та здійснювала поповнення карткового рахунку, зокрема: 09 березня 2016 року на суму 980,00 грн; 08 квітня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 19 квітня 2016 року на суму 100,00 грн; 11 травня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 08 червня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 08 липня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 08 серпня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 09 вересня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 10 жовтня 2016 року на суму 1 000,00 грн; 09 грудня 2016 року на суму 800,00 грн; 09 лютого 2017 року на суму 600,00 грн; 09 березня 2017 року на суму 600,00 грн; 07 квітня 2017 року на суму 1 000,00 грн; 10 травня 2017 року на суму 1 045,00 грн; 09 червня 2017 року на суму 1 010,00 грн; 10 липня 2017 року на суму 1 000,00 грн; 14 серпня 2017 року на суму 1 000,00 грн, 09 жовтня 2017 року на суму 1 000,00 грн, 18 грудня 2017 року на суму 600,00 грн, що також підтверджується розрахунком заборгованості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суди встановили, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг АТ «КБ «ПриватБанк» від 17 лютого 2016 року розмір процентів за користування кредитом не зазначено.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за період з 17 лютого 2016 року до 19 травня 2019 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

У цьому випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 лютого 2016 року) до часу звернення до суду із цим позовом (червень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яку суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 749,36 грн, тобто фактично отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів.

Подібні висновки викладено також і в постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц та від 17 липня 2019 року у справі № 175/4576/14-ц, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Зважаючи на наведене, посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 175/4576/14-ц не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами не було укладено кредитного договору, а також, що відповідачка не отримувала грошових коштів від банку є необґрунтованими, оскільки такий договір укладений сторонами у вигляді анкети-заяви від 17 лютого 2016 року № б/н, згідно з якою заявниця отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, яким надалі активно користувалася, в тому числі й здійснювала поповнення карткового рахунку.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з висновками судів з їх оцінкою, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у особи, яка звернулась до суду із касаційною скаргою, іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень по суті спору та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь цієї особи.

Зважаючи на те, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявниці, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 749,36 грн ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги ОСОБА_1 цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга не містить посилання на незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», а також в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , а тому в цій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року Верховним Судом не переглядаються.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Д. Д. Луспеник