19.08.2024 Єдиний унікальний номер 205/7113/24
Єдиний унікальний номер № 205/7113/24
Провадження № 2/205/3134/24
19 серпня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Басової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Донецької обласної державної адміністрації (Донецької обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова Савелія Федоровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Національний природний парк «Меотида», ОСОБА_3 . про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання наказу недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності та повернення земельної ділянки,
Перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Донецької обласної державної адміністрації (Донецької обласної військової адміністрації) 31.05.2023 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив:
Відповідно до проекту створення НПП «Меотида» до його території увійшла ділянка «Балка Широка» без вилучення у землекористувачів загальною площею 194,8930 га, яка розташована біля села Бурякова Балка Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області (на теперішній час Мангушської селищної ради Маріупольського району поза межами населених пунктів).
У порушення вимог ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки ОСОБА_2 не погоджувався структурним підрозділом Донецької обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, враховуючи те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, та розташована на території і в межах об`єкта природно-заповідного фонду.
Встановлене на спірній земельній ділянці цільове призначення для ведення особистого селянського господарства жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу створення у 2009 році НПП «Меотида» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області Гречко Е.А. письмово просила розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник Донецької обласної державної адміністрації (Донецької обласної військової адміністрації) в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відзив на позов не надала.
Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надав.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надав.
Відповідач приватний нотаріус Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичеков С.Ф. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надав.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національного природного парку «Меотида» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів .
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків.
Так, Національний природний парк «Меотида» (далі НПП «Меотида») є об`єктом природно-заповідного фонду України і був створений Указом Президента України №1099/2009 від 25.12.2009 року на території Мангушського, Нікольського (Володарського) та Новоазовського районів Донецької області (а.с. 52-53, том 1).
НПП «Меотида» створено з метою збереження, відтворення і раціонального використання типових та унікальних природних комплексів узбережжя Азовського моря, а також територій Кривої коси та Білосарайської коси, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення, відповідно до ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Відповідно до проекту створення НПП «Меотида» до його території увійшла ділянка «Балка Широка» без вилучення у землекористувачів загальною площею 194,8930 га, яка розташована біля села Бурякова Балка Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області (на теперішній час Мангушської селищної ради Маріупольського району поза межами населених пунктів).
Разом з тим установлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 25.06.2019 року №2808-СГ (далі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області), попри вимоги природоохоронного законодавства, з перевищенням повноважень, надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів для ведення особистого селянського господарства (а.с. 80, том 1).
Листом від 22.05.2019 року № Р-165 НПП «Меотида», з метою розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території НПП «Меотида» та внесення до Державного земельного кадастру відомостей про обмеження у використанні земель, спрямувало до відділу у Мангушському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області схеми меж територій НПП «Меотида», що увійшли до складу Парку без вилучення у землевласників та землекористувачів на території Мангушського (Першотравневого) району (а.с. 114, том 1).
Проте, вказана інформація не була врахована відділом у Мангушському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, під час надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 25.06.2019 року № 2808-СГ).
Втім, вказана інформація також не була врахована, під час затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення (наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №7035-СГ від 30.12.2020 року).
При цьому, вказану земельну ділянку надано у власність ОСОБА_2 як землі сільськогосподарського призначення.
В 2005 році розроблено проект створення територій Національного природного парку «Меотида».
Рішенням Мелекінської сільської ради № 5/5-152 від 17.10.2006 року погоджено межі Національного природного парку «Меотида» на території Мелекінської сільради за межами населеного пункту площею 1287,7397 га.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:1585 Кабінетом Міністрів України у встановленому законодавством порядку зі складу природно-заповідного фонду не вилучалася.

При цьому, за інформацією Донецької обласної державної адміністрації від 25.03.2024 року №02/24-1154/4-24, наданою на запит Маріупольської окружної прокуратури, облдержадміністрації не було відомо про передання цих земель у приватну власність. Облдержадміністрація лише надала прокуратурі копію листа НПП «Меотида» від 05.03.2024 року №Р-22 (з додатками), в якому повідомлялось про факти накладення зареєстрованих земельних ділянок на територію НПП «Меотида». Втім, не дивлячись на зазначені факти, облдержадміністрація зазначила, що не планує звертатись до суду з відповідними позовними заявами щодо захисту інтересів держави.

Тобто в порушення вимог ч. 3 ст. 186-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки ОСОБА_2 не погоджувався структурним підрозділом Донецької обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, враховуючи те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, та розташована на території і в межах об`єкта природно-заповідного фонду.

Факт знаходження даної земельної ділянки у межах НПП «Меотида» також підтверджується листом Державної екологічної інспекції Донецької області від 17.05.2021 року, в якому зазначено, що за результатами заходів державного нагляду (контролю) Держекоінспекцією у Донецькій області було встановлено факт незаконного використання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території природно-заповідного фонду України НПП «Меотида».

Так, в листі зазначено, що за наявною у Держекоінспекції у Донецькій області копією Проекту створення НПП «Меотида» було визначено, що 11 земельних ділянок, серед яких земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:1585, виділені в межах земельної ділянки Парку № 5 яка розташована на землях Мелекінської сільської ради (нині Мангушська сільська рада) біля с. Бурякова Балка площею 194,8930 га, та передбачена Проектом про включення до складу Парку без вилучення із землекористування сільської ради.

Також, Держекоінспекцією у Донецькій області повідомлено, що результатом геоботанічного обстеження на земельних ділянках, які відведені у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, та на даний час розорені, зростали рослини занесені до Червоної Книги України, у зв`язку з чим, їх знищення та пошкодження призвело до спричинення збитків на загальну суму 53 млн. 351 тис. 186 грн.

Листом від 05.03.2024 року НПП «Меотида» повідомило Департамент екології та природних ресурсів Донецької ОДА щодо встановлення фактів зареєстрованих земельних ділянок, які повність або частково накладаються на територію НПП «Меотида», в переліку яких зазначено і земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:1585 та надав схеми розташування зареєстрованих кадастрових ділянок на території НПП «Меотида».

Крім того, в провадженні слідчого відділу Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження № 0000059 від 28.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельних ділянок з кадастровими номерами: :07:000:1585, :07:000:1586, :07:000:1587, :07:000:1588, :07:000:1589, :07:000:1590, :07:000:1591, :07:000:1592, :07:000:1593, :07:000:1594, :07:000:1595, загальною площею 20,42 га.

Згідно висновку експерта № 4926-4936 від 27.07.2023 року, виконаного Донецьким відділенням Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» в рамках кримінального провадження № 0000059, відповідно до відомостей (кадастрової інформації), яка міститься в Державному земельному кадастрі, на території розташування цих земельних ділянок знаходиться об`єкт природно заповідного фонду (ПЗФ), який входить до складу НПП «Меотида», що не співпадає з відомостями, зазначеними в документації із землеустрою.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18 сформульовано правовий висновок щодо можливості використання такого висновку експерта.

Так, процесуальне законодавство не встановлює заборон щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі №461/3675/17).

Тобто докази, зібрані в межах кримінального провадження, можуть використовуватись як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування.

Суд зауважує, що наведені докази, у тому числі картографічні матеріали, на яких доступно для візуального сприйняття зображено накладення площі земельної ділянки та меж території НПП «Меотида», у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна ділянка площею 2 га з кадастровим номером :07:000:1585, яка набута у приватну власність ОСОБА_2 , яку він відчужив ОСОБА_1 , входить у межі цього об`єкта і за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного фонду.

Зважаючи на викладене, земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером :07:000:1585, яка розташована поблизу сел. Бурякова Балка, Маріупольського (Мангушського) району Донецької області, не могла бути передана ОСОБА_2 у приватну власність в силу вимог ст. ст. 83, 84, 141, 149, 150 ЗК України, без вилучення у НПП «Меотида» відповідно до чинного законодавства.

Стосовно правомірності звернення Першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури з даним позовом до суду, суд зазначає наступне.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19.09.2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс19).

На даний час, НПП «Меотида» ще не має проекту землеустрою з організації і встановлення меж території національного природного парку «Меотида».

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій, як земель природно-заповідного фонду є незмінним (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 року в справі № 910/2323/18).

Частиною першою статті 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Це твердження узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 487/10127/14-ц, від 09.12.2020 року у справі № 676/190/18, від 22.06.2022 року у справі № 752/3093/19, від 16.09.2022 року у справі № 752/3090/19), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення (ст. 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Аналогічний зміст має ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Таким чином, згідно з наведеними положеннями ЗК України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.

За ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Частиною 3 статті 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, а заготівля сіна та випасання худоби можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій.

Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.

Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.

За ст. 3 указаного Закону, екомережа це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.

У ст. 4 цього Закону зазначено, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України, підлягають особливій державній охороні.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.

Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:1585 у межах НПП «Меотида» згідно з чинним законодавством свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює передання цієї ділянки у приватну власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства після створення парку.

У постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 вказано, що повернення державі земельної ділянки природно-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.

Таким чином, входження спірної ділянки із кадастровим номером :07:000:1585 до території НПП «Меотида» засвідчує її статус, як обмежено оборотоздатного майна, повернення якого законному власнику, у цьому випадку у постійне користування НПП «Меотида», здійснюється шляхом подання негаторного позову.

Додатково щодо цільового призначення земельної ділянки варто зазначити таке.

Незважаючи на те, що згідно з даними Публічної кадастрової карти України цільовим призначенням земельної ділянки вказано «для ведення особистого селянського господарства», ця обставина не має правового значення, оскільки статус згаданої ділянки першочергово визначається тим, що вони розташовуються в межах об`єкта природно-заповідного фонду і спеціальним режимом такої території.

В даному випадку, цільове призначення спірної земельної ділянки фактично було змінено при її переданні у власність ОСОБА_2 наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 7035-СГ від 30.12.2020, у якому зазначено, що земельна ділянка передається для ведення особистого селянського господарства.

Незважаючи на те, що ГУ Держгеокадастру у Донецькій області віднесло належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території.

У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.

Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що землі природно-заповідного фонду України, якими вважаються ділянки суші і водного простору, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

Ураховуючи наведене, земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:1585, площею 2 га, яка надавалася ОСОБА_2 та на сьогоднішній день зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , з огляду на імперативні вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення у зв`язку з розташуванням на ній об`єкта природно-заповідного фонду НПП «Меотида», що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі № 813/4701/16.

Окрім того, у постанові від 07.10.2020 року у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Положеннями ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням.

Статтею 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що в межах зони регульованої рекреації проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони.

Пунктом 4.3 Положення про НПП «Меотида», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 року № 112 (далі Положення), встановлено, що на території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна; регульованої рекреації; стаціонарної рекреації та господарська. Для кожної зони з урахуванням її природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання.

Пунктом 4.3.2 Положення встановлено, що у зоні регульованої рекреації заборонено порушення ґрунтового покриву, інша діяльність, що може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів або зменшити природну екологічну чи рекреаційну цінність території Парку.

Втім, за результатом проведення спеціалістами НПП «Меотида» геоботанічного обстеження вищевказаних земельних ділянок (серед яких знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:1585) встановлено, що внаслідок розорення землі знищено рослини, віднесені до Червоної книги, збитки склали 53,3 млн. грн.

При цьому, цільове призначення земельної ділянки варто розуміти як визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно-заповідного фонду, передбаченого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які встановлюються для збереження та охорони цих земель.

За таких обставин, установлене на спірній земельній ділянці цільове призначення для ведення особистого селянського господарства жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу створення у 2009 році НПП «Меотида» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17).

Способи захисту суб`єктивних земельних прав слід розуміти як закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлено законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У разі протиправного передання цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їхній правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача щодо створення позивачу перешкод у здійсненні цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може охоплювати не тільки фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 року у справі № 449/723/17 зазначені можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 року у справі № 910/13356/17 викладено висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

Таким чином, власник і законний володілець земельної ділянки, яка входить у межі об`єкта природно-заповідного фонду, яким у цій справі є держава в особі Донецької обласної державної адміністрації, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути цю ділянку.

Земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:1585 наразі зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , проте вона не може перебувати у приватній власності з виникненням приватного володільця, тому права держави на реалізацію всіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у власність держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, як розпорядника земель природно-заповідного фонду та постійного користувача НПП «Меотида».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним на підставі ч. 1 ст. 155 ЗК України.

Як встановлено, передача земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 відбулася з порушенням порядку, передбаченого ст.ст. 20, 116, 118 ЗК України.

Так, згідно ст. ст. 19, 20, 116, 122, 149 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 122 ЗК України установлено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

В даному випадку, відведення за рахунок земель природно-заповідного фонду земельної ділянки у власність фізичній особі супроводжувалось фактичною незаконною зміною цільового призначення цієї ділянки всупереч ч. 1 ст. 20 ЗК України, без необхідних погоджень органів контролю.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу II «Землі України» Земельного кодексу України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (постанова Верховного Суду від 03.09.2020 року № 911/3306/17).

Тобто вирішення питання щодо зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.

Статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їхньому цільовому призначенню, а також установленим вимогам щодо їх охорони і відтворення.

Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що передання у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їхнього цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою.

Згідно ст. 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Однак, як вказано вище рішення про зміну цільового призначення, категорії, статусу земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення у порядку, передбаченому статтями 51-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. ст. 20, 122, 149 ЗК України не приймались.

Ведення особистого селянського господарства та вирощування сільськогосподарської продукції на землях природно-заповідного фонду суперечить ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», цільовому призначенню територій та об`єктів даного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворенню та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів. Відповідно до норм ч. 2 ст. 7 цього Закону на землях природно-заповідного фонду забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

До особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (п. «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України).

Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягає погодженню із структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Крім того, законодавством встановлено особливий порядок втрати територіями статусу об`єкта природно-заповідного фонду. Так, для зміни меж, категорії та скасування статусу територій природно-заповідного фонду вимагається дотримання такої самої процедури, яка встановлена ст. ст. 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» для створення цих об`єктів, а також погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, та наявність відповідного експертного висновку, який би засвідчив втрату територією тієї природоохоронної, наукової, естетичної чи іншої цінності, яка стала підставою для її заповідання.

Однак, ГУ Держгеокадастру в Донецькій області видано наказ № 7035-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» за відсутності погоджень Донецької обласної державної адміністрації, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, з порушенням вимог ст. ст. 20, 118, 123, 186-1 ЗК України, ст. ст. 51-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», та ці протиправні дії призвели до фактичного зменшення території НПП «Меотида».

Так, ч. 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади в межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи не уповноважені розпоряджатися земельними ділянками природоохоронного, зокрема природно-заповідного, призначення.

Як вбачається із вказаних вище норм законодавства, стосовно земель природо-заповідного фонду закон установлює пріоритет державної, комунальної власності над приватною.

Право державної власності на спірну ділянку не могло припинитися внаслідок рішення органу виконавчої влади, який відповідно до своєї компетенції не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 рокуу справі №752/3093/19.

Тобто, оскільки спірна земельна ділянка має природно-заповідне призначення, ГУ Держгеокадастру в Донецькій області при наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення землі перевищило свої повноваження.

Незаконні дії ГУ Держгеокадастру в Донецькій області призвели до зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення.

Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади про надання (передання) земельних ділянок громадянам, угод щодо земельних ділянок та для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч. ч. 1, 4, 7, 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

За ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству.

Положеннями ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Оскільки документи, подані для державної реєстрації спірної земельної ділянки не відповідали вимогам законодавства, то державний кадастровий реєстратор на підставі ч. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зобов`язаний був відмовити у такій реєстрації.

Враховуючи те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 30.12.2020 року №7035-СГ про надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 стосується земель природно-заповідного фонду, розпоряджатися якими не уповноважений орган Держгеокадастру, то такий наказ суперечить ст. ст. 116, 122, 123, 141, 149 ЗК України та порушує інтереси держави, що є підставою для визнання його недійсним.

Відчужена ділянка, яка згідно з вимогами ч. 4 ст. 84 ЗК України взагалі не могла бути предметом правочинів між приватними особами, а саме договору купівлі-продажу № 107 від 28.01.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а не для природно-заповідного фонду, оскільки відповідно до вищезгаданої норми закону до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, в тому числі землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Існування зазначеного договору є юридичною перешкодою у реалізації уповноваженим органом правомочностей користування та розпорядження спірною ділянкою.

Стаття 203 ЦК України закріплює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України).

Зміст ст. ст. 203, 215 ЦК України свідчить, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема дефектів (незаконності) змісту, форми, суб`єктного складу, волевиявлення тощо.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторін і яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оспорювати правочин можуть не лише сторони, а й заінтересована особа, яка не була його стороною, проте її власний інтерес полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таке право вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на спірну земельну ділянку, на момент виникнення спірних правовідносин, належало державі та в силу вимог закону приватна особа не може набути право власності на неї, що беззаперечно підтверджує незаконність подальшої передачі цієї земельної ділянки теперішньому власнику, ОСОБА_1 , оскільки укладати договір купівлі-продажу може лише законний власник майна.

Також у зазначених договорах вказано про відсутність обставин, які обмежують можливість використання земельної ділянки за цільовим призначенням, що суперечить вимогам ст. 178 ЦК України, ст. ст. 43, 44, 84 ЗК України, ст. ст. 5, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 3, 7, 9, 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», які підтверджують статус зазначеної ділянки як обмежено оборотоздатної і такої, що не може бути предметом інших правочинів.

Таким чином, оскільки при укладенні згаданого договору наведені вище вимоги ЦК України, ЗК України, Законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України» не дотримані, є визначені ст. ст. 203, 215 ЦК України правові підстави для визнання правочинів недійсними.

У постанові від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які спрямоване, тому його оскарження має на меті не позбавлення рішення юридичної сили, а захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення).

Аналогічно у випадку із вказаним вище договором його існування зумовлює стан юридичної невизначеності, оскільки відповідачі посилаються на них як на обґрунтування своїх доводів про правомірність набуття у власність земельних ділянок. Визнання цих правочинів недійсними належним чином захистить інтерес держави у юридичній визначеності та усуне правові невідповідності у статусі відчужених ділянок, що свідчить про негаторний характер таких позовних вимог.

Належність вимог про визнання правочинів недійсними до негаторних вбачається також зі змісту постанов Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14 та від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17, згідно з якими власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи договори або інші правочини.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно створює перешкоди для реалізації своїх прав законному власнику державі (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Разом з тим, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин наявності в особи права власності необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18).

Отже, державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у цьому випадку на земельну ділянку природно-заповідного фонду) за особою, яка не має на нього жодних прав, є перешкодою в реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Указані положення узгоджуються з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 11.10.2023 року у справі № 734/1560/20 судом наголошено, що задоволення позовної вимоги про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду без скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на неї не є ефективним способом захисту.

Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема для державної реєстрації подані всі необхідні документи відповідно до закону та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову.

Така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18 та Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 915/572/17.

Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Згідно з положеннями ст. ст. 84, 122 ЗК України обласні державні адміністрації є розпорядниками земель державної форми власності, які знаходяться на їхній території за межами населених пунктів, для всіх потреб та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 12 112,00 грн. у рівних частках покладається на відповідачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 178, 203, 215, 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 19, 21, 43-44, 84, 118, 122-123, 149-150, 152 ЗК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-78, 81, 89, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пл. Мічмана Павлова, 10) в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 35), Донецької обласної державної адміністрації (Донецької обласної військової адміністрації) (, місцезнаходження: м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, 6) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Уютна, 23), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова Савелія Федоровича (місцезнаходження: Донецька область, м. Мангуш, пр. Миру, 58/95, офіс 9), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Національний природний парк «Меотида» (0, місцезнаходження: Донецька область, Маріупольський район, с. Урзуф, вул. Приморська, 12), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання наказу недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності та повернення земельної ділянки задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією () права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером :07:000:1585 шляхом її повернення (витребування) з незаконного володіння ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації ().

Усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією () права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером :07:000:1585 шляхом скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова Савелія Федоровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.01.2021 №56353751 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:1585 та припинити право власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на неї.

Усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією () права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером :07:000:1585 шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №7035-СГ від 30.12.2020, скасувавши в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки :07:000:1585.

Усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією () права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером :07:000:1585 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки № 107 від 28.01.2021 укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова Савелія Федоровича на користь Донецької обласної прокуратури судовий збір у сумі 12 112,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Басова