Провадження №: 2/336/170/2024
27 серпня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя області у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., представника позивачки - адвоката Колеснікової Т.А., представника відповідача - адвоката Молоткової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, -
07.12.2022 в провадження судді Оріхівського районного суду Запорізької області Плечищевої О.В. надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивачки - адвокат Жовніренко О.В., яка діє на підставі Доручення №1080 від 01.09.2021 та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №972 від 05.07.2012, просила:
1) встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2001 року по 17 травня 2021 року;
2) визнати за собою право власності:
- на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .
- на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .
- на 1/2 частку автомобіля марки «Ланос», державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .
3) викликати в судове засідання і допитати в якості свідків наступних осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
4) судові витрати покласти на відповідача.
На підставі Розпорядження Верховного Суду № 29/0/9-22 від 10.05.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», розгляд справ, які відносяться до територіальної підсудності Оріхівського районного суду Запорізької області здійснюється Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.
На виконання вищевказаного розпорядження, 12.04.2023 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з Оріхівського районного суду Запорізької області надійшли матеріали судових справ (цивільного провадження), до складу яких увійшли і матеріали вказаної справи.
На підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2023, матеріали цивільної справи №323/3412/21 (провадження№2/336/1747/2023) надійшли в провадження судді Карабак Л.Г.
Ухвалою суду від 19.04.2023 матеріали справи прийнято до свого провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.
14.06.2023 представником відповідача - адвокатом Молотковою В.В. подано клопотання про виклик свідків.
14.06.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог заперечував та просив розглядати справу без його участі.
Ухвалою суду від 14.06.2023 клопотання задоволено, витребувано відповідні документи.
Витребувані документи надійшли до суду 10.07.2023.
15.09.2023 позивачкою подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме: вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частки автомобіля DAEWOO LANOS. На задоволенні інших позовних вимог наполягає.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 вказана справа на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №215 від 17.01.2024 була передана на розгляд судді Звєздовій Н.С.
Позовна заява обґрунтована тим, що з 2001 року по 17 травня 2021 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Разом з ними проживав син позивачки, 1999 року народження. Спільних дітей сторони не мають. З 2001 року сторони проживали у АДРЕСА_2 . У 2018 році на сумісні кошти сторони придбали житлові будинки АДРЕСА_1 . Впродовж сумісного проживання сторони мали спільний бюджет і позивачка приймала фінансову участь у придбанні житлових будинків. Позивачка працювала в магазині « Черевко », кіоск № 1 , продавцем, а на теперішній час вона працює в магазині « Талісман » без оформлення. Відповідач раніше працював на підприємстві «Агрокласс», на теперішній час працює на Лівому Запоріжжі В 4Д-9. Враховуючи, що спільне життя з відповідачем не склалося, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Позивачка в судовому засідання суду пояснила, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2001 по 2021 рік по АДРЕСА_2 . У 2018 році за спільні кошти сторони придбали житлові будинки АДРЕСА_1 . В договорі купівлі-продажу покупцем зазначений відповідач. У травні 2021 року відповідач вигнав позивачку з будинку, після цього вони разом не проживали. У вказаному будинку сторони робили ремонт за спільні кошти, наймали робітників, для здійснення ремонту, купували необхідні речі в будинок за спільні кошти.
Представник позивачки підтримала позицію позивачки з підстав, викладених у позові.
Відповідач в судове засідання не з`явився.
В судовому засіданні представник відповідача підтримала викладені у відзиву обставини, суду пояснила, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та відповідача з 2001 по 2017 рік не заперечує, повністю заперечує факт придбання житлового будинку АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 за спільні кошти сторін, оскільки вказані будинки були придбані виключно за кошти відповідача, який брав кредит у банку, позичав гроші у рідних сестер, офіційно працював на АТ «Українська залізниця» та мав постійний дохід, а тому підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині немає.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що є дочкою позивачки ОСОБА_1 . Відповідач по справі є її вітчимом, але вона з дитинства називає його батьком. Батьки (позивачка та відповідач) з 2001 року по 2017 рік проживали разом як одна сім`я за адресою: АДРЕСА_2 . У 2017 році батьки купили два будинки за адресою: буд. АДРЕСА_3 . Будинки купили у тітки матері за спільні кошти батьків. У старому будинку мешкала вона разом з дитиною, у новому будинку - батьки: матір та вітчим. У своєму будинку батьки самостійно робили ремонт, речі купували разом. У старому будинку свідок самостійно за власні кошти робила ремонт. До 2021 року батьки майже не сварилися, жодних проблем не було. В середині 2021 року відповідач вигнав позивачку з будинку і вона деякий час проживала разом зі свідком та онукою. Пізніше відповідач вигнав їх і зі старого будинку, вони мешкали у сараї. В будинках відповідач змінив замки, в результаті чого вони не змогли забрати свої речі. Знає, що два будинки батьки купили за спільні кошти, оскільки працювали та відкладали кошти на купівлю будинку. Позивачка офіційно працювала у магазині та отримувала заробітну плату приблизно у розмірі 4 000 грн., відповідач працював на Укрзалізниці. У відповідача також є земельні паї, які він сам обробляє. Наразі вона не спілкується з відповідачем, її брат підтримує стосунки з ним
Свідок ОСОБА_4 , яка є подругою позивачки, пояснила суду, що вона товаришує з позивачкою та відповідачем з 2003 року, коли діти пішли у перший клас, і по теперішній час. Коли сторони жили у будинку по АДРЕСА_2 , то свідок разом зі своїм чоловіком часто бували у них в гостях, разом святкували свята. У 2017 році сторони переїхали на вулицю, на якій проживає свідок, і продовжували спілкуватися. Сторони жили як справжня сім`я, як родина. Відповідач не є рідним батьком дітей. Коли донька позивачки ОСОБА_8 народила дитину, то вона почала проживати окремо, в будинку поруч. Діти позивачки називали відповідача татом, а він до них відносився як до рідних дітей. Онучці покупав іграшки, дитяче харчування. Він дуже піклувався про онучку. Позивачка після роботи впоралась по дому, доглядала за городом. Сторони разом робили ремонт, наймали чоловіка який їм допомагав. У 2020 році свідок разом з чоловіком були у сторін вдома на дні народженні доньки позивачки ОСОБА_8 , сторони були разом як сім`я. Пізніше свідок дізналась, що відповідач пішов до іншої жінки. Свідку не відомо, що відповідач деякий час орендував квартиру в Оріхові, Запорізької області та проживав окремо від позивачки. Свідку не відомо, чи брались кредити у банку, як формувався сімейний бюджет сторін, який дохід сім`ї.
Свідок ОСОБА_9 , яка є подругою позивачки, пояснила суду, що позивача та відповідача знає давно. Свідок працювала разом з позивачкою у кіоску, коли позивачка разом з відповідачем проживала в будинку на АДРЕСА_2 . Сторони разом як сім`я прожили близько 20 років, вели спільне господарство. Свідок близько товаришувала із сім`єю, разом святкували дні народження, часто ходили у гості. Знає, що відповідач ОСОБА_2 зловживав алкогольними напоями, через що в сім відбувались скандали. До 2017 року сторони як сім`я проживали у буд. АДРЕСА_2 . У 2021 році тітка ОСОБА_1 продавала будинок по АДРЕСА_1 і сторони вирішили його придбати. Будинок по АДРЕСА_2 вирішили залишити сину позивачки - ОСОБА_10 . Хто був присутній при укладанні угоди, на кого оформлений будинок та за які кошти він був придбаний, свідок не знає.
Свідок ОСОБА_11 , яка є рідною сестрою відповідача, суду пояснила, що відповідач з позивачкою проживають разом приблизно з 2001 року. Свідок постійно допомагала сторонам: одягом, їжею, доглядала дітей. В сім`ї брата та позивачки часто були сварки. У 2000 році брат деякий час проживав у мами. Декілька разів сторони проживали окремо. Відповідач дуже любив дітей позивачки, відносився до них як до своїх рідних. У 2017 році відповідач переїхав жити окремо до м. Оріхів, Запорізької області, де проживав пів року. На сімейній нараді сім`я свідка вирішила допомогти відповідачу купити житло. Після цього відповідач накопичував кошти. Відповідач брав кредит у банку, але йому все одно не вистачало коштів на придання будинку, і свідок, разом з другою сестрою, вирішили позичити гроші на придбання будинку. Свідок позичила брату 30 000 грн. Також зазначила, що позивачка не давала кошти на придбання будинку, оскільки в неї була невеличка заробітна плата і всі кошти йшли на утримання дітей, оскільки рідний батько дітей їм не допомагав. Чи проживали разом як сім`я позивачка та відповідач у новому будинку, сказати не може, бо сторони часто проживали окремо, бо постійно сварились. Приблизно у 2021 році сторони остаточно перестали проживати разом. Позивачка з будинку вивезла майже всі речі, бо будинок був порожній. У 2007 році померла мати відповідача та свідка, кошти від продажу будинку, в якому проживала їх мати, були передані відповідачу. Свідок не знає, коли купувався будинок, чи під час їх спільного проживання, чи коли вони не мешкали разом, бо позивачка з відповідачем постійно сварились і часто проживали окремо. Коли позивачка переїхала у будинок, свідок не знає. Бачила в будинку речі позивачки. Скільки часу позивачка проживала у спірному будинку, сказати не може.
В судовому засідання представники сторін відмовились від виклику інших свідків, просили суд винести рішення на підставі пояснень свідків, які були допитані в суді та на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до положень статями 55, 124 Конституції України, статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За змістом статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Суд наголошує, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у сторін особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що сторони вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Згідно положень ч.4 ст. 206 ЦК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Враховуючи, що в судовому засіданні представник відповідача визнав факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у період з 2001 року по 2017 рік, суд вважає за можливе задовольнити в цій частині позовну вимогу.
Щодо позовної вимоги проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2017 року по 2021 рік, то суд зазначає наступне.
На підтвердження факту спільного проживання сторін позивачка та її представник послалися на показання свідків та спільні фотографії. Проте, такі свідчення свідків та декілька фотографій не дають підстав для визнання факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства. Свідки в судовому засіданні не змогли пояснити за які кошти були придбані будинки.
Разом із тим, у контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20.
Позивачка та її представник не надали суду належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з відповідачем проживали однією сім`єю з 2017 по 2021 рік, тобто вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.
Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю.
Враховуючи викладене в цій частині у задоволенні позовної вимоги слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про визнання за позивачкою 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 , то суд зазначає наступне.
Так, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 91-93)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вище вказаний житловий будинок на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с.94)
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 95-97)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вище вказаний житловий будинок на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с.98)
Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.
Згідно довідки ПАТ «Українська залізниця» відповідач ОСОБА_2 з 02.03.2007 року працює в Структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» і займає посаду старшого оглядача - ремонтника вагонів 7 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Запоріжжя-Ліве. (а.с.86)
Згідно довідки про доходи відповідач отримав з липня 2021 по грудень 2021рік включно, дохід у розмірі 116 357,12 грн. (а.с.87)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 4,5166 га. (а.с.88)
Згідно довідки АТ «Банк Кредит Дніпро» відповідачу було надані кредитні кошти у розмірі 41 300,00 грн. Станом на 11.09.2019 заборгованість погашена (а.с.89)
Згідно довідки АТ «Банк Кредит Дніпро» за банківським договором від 11.09.2019 відповідачу було надані кредитні кошти у розмірі 62 000,00 грн. Станом на 28.12.2021 заборгованість погашена (а.с.90)
Суд наголошує що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09. 2015 року у справі № 6-1026цс15).
Тобто, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання.
Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час її окремого проживання від позивачки.
Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти спільного проживання без реєстрації шлюбу у період по 2017 рік без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірних житлових будинків не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.
Враховуючи, що в судовому засіданні судом відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачки щодо факту спільного проживання її та відповідача у період часу з 2017 по 2021 року у зв`язку із відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат на придбання будників, то суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки позивачкою жодних належних доказів суду надано не було.
Щодо розподілу між сторонами витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного.
Як передбачено ст..15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (ч.1 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.
Приписами ч.1 ст.26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Позивачкою та її представником - адвокатом Колесніковою Т.А. не було заявлено вимог про стягнення правничої допомоги ані під час подання позову, ані під час перебування справи на розгляді у суді.
Щодо клопотання представника відповідача про стягнення з позивачки понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 18 500, грн., суд зазначає наступне.
01.08.2024 представник відповідача - адвокат Молоткова В.В. подала до суду копії наступних документів:
- договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.01.2022, укладеного між нею та ОСОБА_2 ;
- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3583 від 06.10.2010;
- акта виконаних робіт від 30.07.2024;
- квитанцій до прибуткового касового ордера №б/н від 14.01.2022 на суму 4 000,00грн.; від 14.06.2023 на суму - 12 500,00 грн.; від 28.05.2024 на суму 2 000,00 грн.
Суд визнає надані стороною відповідача докази на підтвердження витрат на правничу допомогу належними, допустимими, достовірними і достатніми.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).
Позивачкою та її представником - адвокатом Колесніковою Т.А. клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу через їх неспівмірність складності справи не подавалось.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5,9 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Такий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 28 вересня 2022 року по справі № 529/201/20.
Суд зазначає, що відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
У постанові від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Судом встановлено, що між відповідачем та адвокатом Молотковою В.В. 06.01.2022 було укладено Договорі про надання правової (правничої) допомоги. Професійна правнича допомога, обумовлена Договором, надавалася адвокатом на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 12.06.2023 серії АН №1182749 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3583 від 06.10.2010, відповідно до яких адвокат Молоткова В.В. представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 у Шевченківському районному суді м. Запоріжжя.
Вказане також підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №б/н від 14.01.2022 на суму 4 000,00грн.; від 14.06.2023 на суму - 12 500,00 грн.; від 28.05.2024 на суму 2 000,00 грн. (загальна сума 18 500,00грн.)
Суд звертає увагу, що дана справа є типовою та нескладною, договором про надання правової допомоги не визначено як розмір гонорару адвоката, так і вартість його послуг, загальний час використаний адвокатом в судових засіданнях становить 3 години 14 хвилин = (14.06.2023 - судового засідання за участю сторін не відбулося, 15.09.2023- 25хв., 13.11.2023- 9хв., 18.03.2024 -9хв., 21.05.2024 -30хв., 28.05.2024 - 32хв., 04.06.2024 - 30 хв., 27.08.2024 - 59хв.), тому у суду виникають сумніви щодо часу витраченого представником відповідача на надання правової допомоги згідно вищевказаного Акту виконаних робіт від 30.07.2024, відповідно до якого сторонами погоджено розмір витрат на правничу допомогу за участь в судових засіданнях у сумі по 2000,00 грн. за один судодень.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Підсумовуючи викладене, враховуючи, що договором про надання правової допомоги розмір гонорару адвоката не визначений, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, що вказані вище, складність та категорію справи, а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в цілому, суд вважає розмір витрат позивачки є завищеним, неспівмірним, тому зменшує витрати відповідача за участь адвоката в судових засіданнях до 7 000,00 грн. за весь час, який адвокат приймала участь в них (загальний час перебування в судовому засіданні склав 3 години 14 хвилин).
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що загальній розмір витрат на правничу допомогу, які повинні бути пред`явлені до стягнення з позивачки на користь відповідача, становить 11 500,00грн.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд розраховує судові витрати, відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки заявою від 15.09.2023, позивачка відмовилася від вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобілю Daewoo Lanоs, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а судом відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнати за позивачкою право власності: на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 та на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , а також враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні вимоги позивачки про встановлення факту проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу 2017 року, суд приходить до висновку, що фактично позовні вимоги позивачки задоволені лише в 1/4 частині.
Положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на вказане, враховуючи положення п.3 ч2 ст.141 ЦПК України, загальний розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивачки на користь відповідача складає 8 625,00 грн. = (11 500,00/ /1/4 - 2 875,00грн.).
Крім того, оскільки позивачкою при зверненні з вказаним позовом до суду було сплачено судовий збір у сумі 2 052,58 грн., а позовні вимоги задоволені лише в 1/4 частині, то з відповідача на її користь підлягають стягненню 513,15 грн.
Керуючись ст.2, 10, 19, 137, 141, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя - задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з 2001 по 2017 рік.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 513 (п`ятсот тринадцять) гривень 15 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за отриману правничу допомогу у сумі 8 625 (вісім тисяч шістсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.08.2024.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_5 .

Суддя: Н.С. Звєздова