Справа № 450/191/23 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/1624/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гвоздюка Ростислава Миколайовича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року в складі судді Даниліва Є.О. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами спільним майном подружжя, поділ майна з визнанням права власності,-

встановив:

У січні 2023 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами спільним майном подружжя, поділ майна з визнанням права власності.

Вимоги обгрунтовані тим, що з 15.07.2011 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 15.07.2011.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами побудовано житловий будинок загальною площею 269,6 кв.м. та господарські будівлі, що до нього відносяться, а саме: гараж під літ «Б» та «В», альтанка під літ. «Г», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був збудований на придбаній відповідачем перед укладенням шлюбу земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0083, на якій знаходився старий будинок площею 61.30 кв.м.

Зазначені обставини підтверджуються Договором підряду №15/08/2011 від 15.08.2011, укладеним між відповідачем та підрядником ОСОБА_5 щодо будівництва спірного майна, Договором підряду №23 від 16.06.2015 з додатками, укладеним між позивачкою та ПП «Грантекс» щодо виконання монтажних робіт з облицювання натуральним каменем на об`єкті: АДРЕСА_1 , повідомленням про початок виконання будівельних робіт зареєстрованого в інспекції ДАБК у Львівській області 27.08.2012, державним актом на право власності на земельну ділянку від 29.06.2011, копією технічного паспорту на будинковолодіння від 20.12.2010 в сукупності із техпаспортом на будинковолодіння від 31.10.2022.

З технічного паспорту на житловий будинок від 31.10.2022, складеного ОКП ЛОР«БТІ та ЕО» вбачається, що спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що відносяться до нього, збудовано у 2014 році, крім погребу під літ «Д», будинок забезпечений електро-, газо- й водопостачанням та іншими необхідними побутовими умовами.

Враховуючи те, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 269,6 м.кв., готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, наявні правові підстави для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.

Просила визнати об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 рокупозовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в іншій їх частині, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1717,76 грн. (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень сімдесят шість копійок) сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 1717,76 грн. в дохід держави.

Рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гвоздюк Р.М., вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Не погоджуючись із висновками суду, зазначає, що суд залишив поза увагою пояснення відповідача про те, що до шлюбу ним за особисті кошти була придбана земельна ділянка з житловим будинком, що підтверджується належними доказами.

Також, звертає увагу з посиланням на матеріали справи, що основні роботи з будівництва були здійснені у 2011 році та оплачені з його особистих коштів, отриманих до шлюбу.

Суд також не врахував пояснення про те, що гаражі, які в силу вимог чинного законодавства, є частиною будинковолодіння та вказані у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованому в інспекції ДАБК у Львівській області 27.08.2012, частково збудовані на земельній ділянці, яка не належить відповідачу, що є ознакою самочинного будівництва.

При цьому, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, відтак задовольняючи у відповідній частині позовні вимоги, суд не врахував цих обставин та неправильно застосував норми матеріального права.

Крім цього, погреб, зазначений у технічному паспорті під літ. «Д», був збудований у 1935 році та набутий відповідачем до шлюбу за особисті кошти, як частина житлового будинку, придбаного у гр. ОСОБА_6

Покликається на правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 справа № 511/2303/19.

Просить врахувати, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зважаючи на те, що спірний об`єкт на який в порядку визначеному законом, не зареєстроване право власності, не являється об`єктом, як незавершеного будівництва так і нерухомого майна, а в силу вимог закону, є нагромадженням будівельних матеріалів, тому відсутня можливість визнання на нього будь яких прав чи його поділу.

Покликаючись на банківські виписки по особовим рахункам фізичної особи підприємця, зазначає, що незрозумілим є висновок суду про те, що земельна ділянка, яка придбана відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою за його власні кошти, також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Звертає увагу на зміст та суть заявлених позивачкою позовних вимог та вважає, що жодну із таких суд не задовольнив, оскільки визнав за позивачкою не право власності, а право, а така вимога заявлена не була.

Окремо зазначає, що право власності на житловий будинок, який відповідач придбав до укладення шлюбу у нього не припинене, а два об`єкти нерухомого майна, в силу вимог закону, не можуть існувати за однією і тією ж адресою.

Також вважає, що порушенням є стягнення судом судового збору з відповідача у дохід держави, оскільки позивачка не була звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволено частково.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.Стягнути з позивачки понесені судові витрати.

10.06.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, у якому зазначаючи про певні недоліки (описки) оскаржуваного рішення, які на правильність вирішення спору не впливають, обґрунтовуючи свої доводи, просить відмовити відповідачу у задоволенні скарги та скасуванні оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у справі яка розглядається, суд з одного боку повинен забезпечити захист прав позивача і відповідача, а з іншого не допустити свавільного втручання у право мирно володіти своїм майном.

Так, відомості, які б містили дані про завершення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 та здачу його в експлуатацію, суду не представлено, тому врахувавши, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством, дійшов висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Щодо посилань відповідача, на те, що він придбав спірне майно за особисті кошти, а не за спільні кошти з позивачкою, суд звернув увагу на те, що майно вважається особистою приватною власністю одного з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти, якими є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Врахувавши усі обставини, суд прийшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

При вирішенні спору суд врахував позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 367/221/16-ц.

Суд також вирішив питання судових витрат, стягнувши частину таких з відповідача на користь позивачки, а частину в дохід держави.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує, що Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

Згідно із положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є подружжям, зареєстрували шлюб 15.07.2011, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1364, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с. 42).

Шлюб між сторонами не розірвано, подружжя проживає разом та виховує двох спільних дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 13.09.2018 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 13.09.2018 (а.с. 40-41).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 29.06.2011, відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВРК № 096285 реєстр. № 1088 від 21.04.2011, належить земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0083, площею 0,1622 га, розташована в с. Малечковичі, Пустомитівського району Львівської області, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 10-11, 92).

Крім цього, згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 21.04.2011 відповідач ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа будинку становить 61,3 кв.м. Згідно плану земельної ділянки А-1 житловий будинок, Б сарай, В. вбиральня, № 1 огорожа, № 2 огорожа, № 3 огорожа, № 4 огорожа, № 5 хвіртка, № 6 хвіртка (а.с. 88-90).

27.08.2012 відповідач ОСОБА_2 подав повідомлення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про початок виконання будівельних робіт по новому будівництву індивідуального житлового будинку з двома гаражами, будівельна адреса АДРЕСА_1 (а.с. 48).

У матеріалах справи наявні також договір підряду №15/08/2011 від 15.08.2011, укладений між відповідачем та підрядником ОСОБА_5 щодо будівництва спірного будинку, договір підряду №23 від 16.06.2015 з додатками укладеним між позивачкою та ПП «Грантекс» щодо виконання монтажних робіт з облицювання натуральним каменем на об`єкті: АДРЕСА_1 , договір № 196 від 09.02.2016 про надання послуг щодо накопичення та вивезення твердих побутових відходів з метою подальшої утилізації, укладений між позивачкою та ТзОВ «Санком-Львів» (а.с. 17-18, 33-35).

31.10.2022 позивачка ОСОБА_4 виготовила технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , відповідно до якого загальна площа будинку становить 269,60 кв.м, житлова площа 187,7 кв.м., господарські будівлі та споруди, що відносяться до нього збудовано в 2014 році, крім погребу під літ «Д», будинок забезпечений електро-, газо- й водопостачанням та іншими необхідними побутовими умовами (п.с. 43-47).

На даний час будинок збудовано повністю, придбані меблі та проведені телекомунікації, електромережа, водопровід та водовідведення, газопостачання та опалення, у такому проживають позивачка та відповідач разом із дітьми, які відвідують місцеву школу, що підтверджується копією замовлення №15111 від 14.12.2015 щодо придбання меблів, Контрактом fbpp207 про надання телекомунікаційних послуг від 22.12.2015 щодо надання доступу до мережі «Інтернет», технічним звітом 12/22-ЕВ «Експертний висновок на обстеження індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », квитанціями про плату за розподіл (доставку) газу та споживання природного газу за 2022 рік, довідкою №01- 50/199 від 22.12.2022 про те, що дочка ОСОБА_7 навчається у місцевій школі (а.с. 12, 32-35, 39).

Згідно із довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 3571 від 10.01.2023 станом на 04.01.2023 інвентаризаційна вартість будинковолодіння АДРЕСА_1 становить 3565864,00 грн. (а.с. 58).

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_4 такі зводить до того, що за час перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними побудовано житловий будинок загальною площею 269,6 кв.м. та господарські будівлі, що до нього відносяться, тому просить визнати таке майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку такого.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується тільки відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20).

Таким чином, судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Колегія суддів погоджується з тим, що відомості про завершення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 та здачу його в експлуатацію, у матеріалах справи відсутні, а судом не встановлені, при цьому беззаперечним є те, що такий зведено на земельній ділянці відповідача площею 0,1622 га, кадастровий номер :02:001:0083, яку останній придбав у 2011 році до реєстрації шлюбу із позивачкою.

Разом з цим, зважаючи на наявність доказів про початок будівельних робіт після реєстрації шлюбу, оскільки у 2012 році ОСОБА_2 подав відповідне повідомлення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області та відсутність будь яких доказів, які б могли засвідчити про проведення відповідачем відповідних робіт до реєстрації шлюбу, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду та погоджується із доводами позивачки про те, що спірний житловий будинок та відповідні господарські споруди є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Таким чином, незважаючи на відсутність відповідного висновку у резолютивній частині оскаржуваного рішення, колегія суддів розділяє твердження місцевого суду про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільного права власності подружжя на майно, про що зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Зокрема, такий висновок не може бути спростовано банківськими виписками по особовим рахункам фізичної особи підприємця, оскільки частина таких свідчить про дохід, без доказів про його подальшу долю, а також про зарахування, списання коштів, погашення відсотків відповідно до угод (а.с. 94-110).

Іншими словами, колегія суддів вважає неспростованими висновки про те, що оскільки відповідне будівництво спірних об`єктів здійснювалося за час перебування сторін у шлюбі, таке набуло ознак спільного сумісного майна подружжя.

Вказане відповідає усталеній судовій практиці.

Що стосується доводів про незрозумілість висновків суду стосовно земельної ділянки, яка придбана відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою за його власні кошти, однак, на думку апелянта, визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то такі є теж безпідставними та надуманими, оскільки таких вимог ОСОБА_4 не пред`являла, відповідно судом такі не вирішувалися.

В свою чергу, доводи про те, що погреб, зазначений у технічному паспорті під літ. «Д» був збудований у 1935 році та набутий відповідачем до шлюбу за особисті кошти, як частина житлового будинку, придбаного у гр. ОСОБА_6 спростовуються змістом відповідних договорів купівлі-продажу, згідно яких такий об`єкт як погреб, зазначений у технічному паспорті під літ. «Д», відсутній (а.с. 88, 92).

Окремо колегія суддів звертає увагу, що враховуючи положення статей 186, 380, 381 ЦК України, господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. У зв`язку з цим право власності на такі господарські будівлі, споруди і приміщення як на окремі об`єкти нерухомого майна не визнається. Приналежність слідує за головною річчю.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що особливістю правового режиму нерухомого майна є те, що у процесі створення воно може набувати статусу як незавершеного будівництва нерухомого майна, так і завершеного нерухомого майна.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2020 у справі № 910/6644/18 зазначено, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку визначених актами цивільного законодавства.

Як вже зазначалося вище, станом на час розгляду справи у суді першої інстанції та ухвалення судом рішення, будинок є завершеним, готовим до експлуатації, сторони у такому проживають та використовують за функціональним призначенням.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) зробив висновок, що: «…системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6

частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації

і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього,

не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

У пункті 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та речові права на нерухоме майно.

Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до частини першої статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються такі документи: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (у разі відсутності у Державному реєстрі прав зареєстрованого відповідного речового права на земельну ділянку); 2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт (крім випадків, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва); 3) документ, що містить опис об`єкта незавершеного будівництва за результатами технічної інвентаризації такого об`єкта (крім випадків, коли такий документ внесено до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва).

Згідно з частиною четвертою статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва на підставі рішення суду, що набрало законної сили, проводиться за правилами, визначеними частинами першою третьою цієї статті.

Таким чином, державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює особливого правового статусу такого об`єкта, визначеного частиною третьою статті 331 ЦК України, як сукупності будівельних матеріалів та обладнання, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності

на новостворене нерухоме майно.

Про зазначене йдеться у постанові Верховного Суду від 15.04.2024 у справі №569/12740/22.

В свою чергу, згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права

на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно

від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна,

що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

У справі, яка переглядається встановлено, що спірний житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) не прийнятий до експлуатації, відсутні відомості щодо його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відтак, зазначений об`єкт не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Разом з цим, слідуючи відомостей технічного паспорту спірний житловий будинок та господарські будівлі та споруди, що відносяться до нього збудовано в 2014 році, тобто такий є готовим, тому колегія суддів вважає за можливе визначити частки сторін у такому, а відтак обґрунтованим є висновок суду про визнання за ОСОБА_4 право на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Що стосується покликань в апеляційній скарзі на самочинність спірного будівництва, то ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна,

не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що спірне будівництво не виходить за межі земельної ділянки, яку відповідач придбав до шлюбу.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не приймає до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 12 квітня 2023 року

в справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) де відступлено від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня

2016 року в справі № 6-47цс16, оскільки такі висловлені за інших спірних правовідносин, зокрема будівництва відповідного об`єкту на неналежній земельній ділянці, а відтак наявності у такого, статусу самочинного будівництва.

Не спростовують зазначені висновки і доводи про те, що право власності на житловий будинок, який відповідач придбав до укладення шлюбу у нього не припинене, а два об`єкти нерухомого майна, в силу вимог закону, не можуть існувати за однією і тією ж адресою, оскільки відповідного житлового будинку, як об`єкту нерухомості, який відповідачем придбано у 2011 році немає, при цьому, у статті 346 ЦК України, яка визначає підстави припинення права власності, однією із таких підстав є знищення майна, тобто наявність такого стану, що унеможливлює використання майна.

Що стосується відповідних описок чи неточностей, які на думку учасників справи, допущені судом першої інстанції, то такі можуть бути усунені у відповідний процесуальний спосіб, шляхом реалізації дискреційних повноважень суду.

Інші доводи апеляційної скарги, які стосуються суті спірних правовідносин є суб`єктивним баченням та трактуванням апелянтом таких та норм матеріального права, які такі регулюють, тому підстав для висновку про необхідність зміни чи скасування оскаржуваного рішення не дають.

В свою чергу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_11 та позивачка ОСОБА_4 є одностайними у тому, що суд першої інстанції помилково зазначив про факт продажу відповідачем належної йому квартири, а також про те, що в той час як відповідач перебував за кордоном, позивачка проживала з неповнолітнім сином в Україні та займалася його вихованням, колегія суддів вважає за можливе виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення такі висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання розподілу судових витрат.

Дійсно, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка ОСОБА_4 звільнена від сплати судового збору, висновок суду про стягнення судового збору з відповідача на користь держави є безпідставним.

Наведені обставини дають підстави для висновку про часткову підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни і скасування оскаржуваного рішення у відповідних частинах та залишення без змін рішення по суті спору, що не є підставою для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гвоздюка Ростислава Миколайовича - задовольнити частково

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року змінити, виключити із мотивувальної частини абзац, що містить висновки суду про факт продажу відповідачем належної йому квартири, а також про те, що в той час як відповідач перебував за кордоном, позивачка проживала з неповнолітнім сином в Україні та займалася його вихованням.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 1717,76 грн. в дохід держави скасувати.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 серпня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М.Копняк