ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6631/24 Справа № 754/7884/23 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Деснянська районна в місті Києві держана адміністрація про позбавлення батьківських прав (суддя першої інстанції ОСОБА_4 , повний текст рішення складено 22 квітня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Деснянська районна в місті Києві держана адміністрація про позбавлення батьківських прав, в якому просив позбавити батьківських прав матір дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Деснянська районна в місті Києві держана адміністрація про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , - адвокат Незвінський Д.Я., та подав апеляційні скарги, в яких зазначив, що судом першої інстанції під час розгляду справи було порушено норми матеріального та процесуального права, а також не надано належну правову оцінку щодо даного спору.

Скарги обґрунтовані тим, що відповідачка останні 9 років не цікавиться дитиною, не приділяє дитині уваги, не займається розвитком дитини та не утримує власну дитину.

Зазначає, що письмовий висновок Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації від 19.12.2023 року № 102-551п про доцільність позбавлення батьківських прав прийнятий у відповідності до встановленої процедури та є формою реалізації дискреційних повноважень комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції проігнорував висловлену дитиною думку та показання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки.

Вказує на те, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі неповнолітню ОСОБА_2

ОСОБА_6 просив заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні адвокат Незвіський Д.Я. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що свідчать свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане повторно 20 березня 2015 року Трьохізбенською сільською радою Слов`яносербського району Луганської області.

Відповідно до довідки від 25 грудня 2014 року № 3003-5671, ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа взятий на облік за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 25 грудня 2014 року № 3003-21345, ОСОБА_2 як внутрішньо переміщена особа взята на облік за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину, - ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року по справі № 754/1959/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розірвано. Рішення набуло чинності 27 квітня 2023 року.

Відповідно до довідки школи І-ІІІ ступенів № 308 Деснянського району м. Києва від 02 вересня 2020 року, ОСОБА_2 навчається у 8-Г класі школи І-ІІІ ступенів № 308 Деснянського району м. Києва.

Згідно характеристики школи І-ІІІ ступенів № 308 Деснянського району м. Києва, ОСОБА_7 з 2014 року навчалась у школі І-ІІІ ступенів № 308 Деснянського району м. Києва, вихованням дитини, забезпеченням та утриманням завжди займався батько ОСОБА_1 , відвідував усі батьківські збори, цікавився навчанням та поведінкою дитини. Мати дитини жодного разу не з`явилася в школі, не телефонувала, дитиною не цікавилась.

Відповідно до договору про надання освітніх послуг № 79-08/2022/к від 01 серпня 2022 року, укладеним між ВСП «Київський торгівельно-економічний фаховий коледж Державного торгівельно-економічного університету» та ОСОБА_2 за попередньою згодою законного представника ОСОБА_2 , вартість освітньої послуги становить 58000,00 грн., термін навчання 2 роки 10 місяців.

Відповідно до довідки ВСП «Київський торгівельно-економічний фаховий коледж Державного торгівельно-економічного університету» від 01 червня 2023 року, ОСОБА_2 є студентом денної форми навчання, І курсу групи ГРС-11, термін навчання з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2025 року.

Відповідно квитанції від 01 грудня 2022 року, ОСОБА_2 сплачено 9000,00 грн. за навчання студентки ОСОБА_2 згідно договору № 79-08/2022/к від 01 серпня 2022 року, І курс, група ГРС-11.

Відповідно до характеристики ВСП «Київський торгівельно-економічний фаховий коледж Державного торгівельно-економічного університету» від 08 травня 2023 року, ОСОБА_2 у 2022 році вступила до ВСП «Київський торгівельно-економічний фаховий коледж Державного торгівельно-економічного університету» на умовах контракту, платником за навчання виступав батько ОСОБА_1 . З 01 листопада 2022 року ОСОБА_2 переведена на додатково виділене місце державного замовлення, як внутрішньо переміщена особа і на даний час навчається на бюджеті.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 15 вересня 2023 року спеціалістами служби у справах дітей в АДРЕСА_1 , мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У дитини є окрема кімната з відповідними меблями та речами особистого вжитку, одягом, взуттям відповідно віку дитини.

Відповідно до висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 102-551п від 19 грудня 2023 року, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки мати дитини мешкає на тимчасово окупованій території, пояснень по суті справи не надала, дитина пояснила, що з мамою не спілкується з початку 2022 року, з 2014 року відносини з мамою були натягнуті, спілкувалися тільки на свята.

При з`ясуванні в судовому засіданні думки дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ч.2 ст. 171 Сімейного Кодексу України, встановлено, що вона мешкає з батьком з 2014 року в м. Києві. Мати мешкає на тимчасово окупованій території з 2014 року. В останній раз з бачила маму десь 8-9 років назад, у мами інший погляд на життя, спілкувалися по телефону на свята. Її повністю фінансово утримує батько, мама не приймає участь у її вихованні.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що позивача знає з 2015 року, він сам виховує дитину ОСОБА_2 , піклується про її навчання, вони є внутрішньо переміщеними особами. Вони дружать сім`ями, вона питала у дитини про матір, та дитина їй пояснила, що мама залишилася на тимчасово окупованій території. Між батьком та дочкою довірливі відносини.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що з 2015 року знає позивача та його доньку, її чоловік працює з позивачем, разом проводять вихідні дні. Знає, що позивач виховує сам доньку. Мати дитини вона ніколи не бачила, та не цікавиться життям дочки. Між батьком та дочкою довірливі відносини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки позивачем не було належними доказами доведено ухилення мати від виконання своїх обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та як найкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження№ 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, оскільки як встановлено матеріалами справи, відповідачки мешкає на тимчасово окупованій території України, що є безумовним доказам, того, що у неї існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини.

Крім того, апеляційний суд вважає наголосити на тому, що оскаржуваним рішенням встановлено, що неповнолітня ОСОБА_2 у судовому засіданні визнала, що спілкується з відповідачкою телефонам на свята, що у свою чергу спростовує доводи апеляційних скарг, щодо не підтримки стосунків доньки та матері протягом 9 років.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачка уникає своїх обов`язків, щодо спілкування та виховання спільної з позивачем дитини протягом 9 років, належними доказами не підтверджено, оскільки, як вбачається із позовної заяви причиною розлучення позивача з відповідачкою було, непорозуміння один одного, тобто на думку суду у даному випадку між сторонами існував конфлікт. До того ж, у судовому засіданні було встановлено, що позивачам взагалі не відомо де знаходиться мати, оскільки за останніми відомостями та залишилась на окупованій території і з того часу доля її не відома.

Доводи скарги представника ОСОБА_5 , що її не було залучено до участі у справі на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки, думку неповнолітньої було заслухано у судовому засіданні. До того ж сам позивач визначає коло відповідачів у справі.

Суд першої інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Під час вирішення справи, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 29 серпня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Халаджи