Дата документу 20.08.2024 Справа № 333/3582/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/3582/22 Головуючий у І інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/1593/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про внесення змін у свідоцтва про право власності на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про внесення змін у свідоцтва про право власності на спадщину за законом.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з заявою про забезпечення доказів до подання позову до суду, а саме: витребування у Шостої Запорізької державної нотаріальної контори спадкову справу, яка відкрита після смерті матері позивача ОСОБА_5 , яка була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

На думку ОСОБА_6 , нотаріус припустилась помилки під час оформлення матеріалів спадкової справи, оскільки не встановила коло спадкоємців на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_5 .

В матеріалах спадкової справи відсутні докази направлення йому листів, що свідчить про те, що ОСОБА_7 листа від Шостої Запорізької державної нотаріальної контори не отримав, та не був належним чином у відповідності до вимог закону повідомлений про відкриття спадщини, яка була відкрита після смерті його матері. Лист від 30.01.2020 року № 140/02-14, адресований на ім`я позивача від нотаріальної контори він не отримував, відтак був не обізнаний про відкриття спадкової справи після смерті його матері, проте відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 фактично прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані з спадкоємцем за однією адресою та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2020 року кожний по частці від 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Кравченк ОСОБА_9 звернувся з заявою на прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5 лише 07.07.2022 року та 12.07.2022 року отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії внаслідок пропуску строку для прийняття спадщини в порядку передбаченому ст.ст.1269, 1270 ЦК України.

Посилаючись на означені обставини, а також ст. 1300 ЦК України, ОСОБА_7 просив суд внести зміни в свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 02.04.2020 року спадкова справа № 437/2019, зареєстровано в реєстрі 4-371 видане на ім`я ОСОБА_8 , та зміни в свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.04.2020 року № 437/2019 зареєстровано в реєстрі 4-369 видане на ім`я ОСОБА_4 після смерті померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у рівних частках на спадкове майно з врахуванням всіх спадкоємців по 1/9 частки кожному.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки П.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 зазначає, що підставою звернення до суду стали витребувані в іншому судовому провадженні матеріали спадкової справи, які, на думку позивача, складені з грубим порушенням вимог законодавства, адже на заявах відсутній напис нотаріуса, відсутні печатки, час здійснення реєстраційної нотаріальної дії. Крім того, скаржник зазначає, що не відмовлявся від спадщини.

У своєму відзиві на апеляційну ОСОБА_2 заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник - адвокат Буділка П.В. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Василега І.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вказували на її безпідставність, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, просили залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення наведених норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати природі правових відносин між сторонами спору. Судом враховано, що навіть позитивне вирішення позову в цьому провадженні не може призвести до настання такого правового результату, що призведе до дієвого та очевидного відновлення порушеного права позивача.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч.1 ст.1272 ЦК України, позивач протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, відтак він вважається таким, що не прийняв її, і не є особою, яка заінтересована у зміні свідоцтв про право на спадщину, зміни до яких просить внести позивач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 Комунарським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, складено актовий запис №495 (а.с.16).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого повторно 18 вересня 2019 року Олександрівським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено актовий запис №2929 про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого зазначено ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 02 січня 1961 року, актовий запис 3804, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , батьком якого зазначено ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 (а.с.190).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на одну третю частку в квартирі АДРЕСА_2 .

21.10.2019 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся її син ОСОБА_8 (а.с.95).

02.04.2020 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся її чоловік - ОСОБА_4 (а.с.142).

Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 02.04.2020 року спадкова справа № 437/2019, зареєстровано в реєстрі 4-371 на частку від 1/3 частки квартирі АДРЕСА_2 після померлої ОСОБА_5 (а.с.182).

Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 02.04.2020 року спадкова справа № 469/2019, зареєстровано в реєстрі 4-369 на частку від 1/3 частки квартирі АДРЕСА_2 після померлої ОСОБА_5 (а.с.184).

07.07.2022 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся її син ОСОБА_1 , позивач по справі (а.с.186).

12.07.2022 року за № 779/02-31 державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Зайцевою І.Г., прийнято Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою позивача від 07.07.2022 року про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відмова мотивована тим, що у заяві ОСОБА_1 , спадщиною зазначено частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на який заявник просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно зі ст.ст.1269 і 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно разом із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Оскільки на день відкриття спадщини громадянин ОСОБА_1 був зареєстрований окремо від спадкодавця, що підтверджується даними його паспорту серії НОМЕР_4 , виданого Комунарським РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області 25.09.2001 року (а.с.187-188), а також довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 11.11.2019 року № 04-07/3/19704 щодо місця реєстрації ОСОБА_5 , та не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст.1270 ЦК України, він вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв. Також, Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30 січня 2020 року № 140/02-14 було надіслано лист повідомлення гр. ОСОБА_1 щодо відкриття спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Крім того, на момент звернення громадянина ОСОБА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріусом було виявлено, що майно яке видане як спадкове, було оформлене іншими належними спадкоємцями, які прийняли спадщину та виявили бажання отримати правовстановлюючі документи на своє ім`я. Тому на підставі ст.ст.1269, 1270, ЦК України, ст.ст.49, 69 Закону України «Про нотаріат», та п.1 гл.13, п.3.15 гл.10, п.п.1.2, 4.14, 4.15, 4.18, глава 10, розділ ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.191).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.ст. 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 1 та 5 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З матеріалів справи вбачається, що позивач знав про смерть своєї матері, був присутнім на її похованні, проте у передбачений законом строк для прийняття спадщини не звернувся до нотаріальної контори з заявою на прийняття спадщини після її смерті.

Матеріали справи не містять доказів про прийняття позивачем спадщини після смерті матері у передбачений законом строк, навпаки, з Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 779/02-31 від 12.07.2022 року виданої державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Зайцевою І.Г., вбачається, що позивач не прийняв спадщину.

Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачу було відомо про факт смерті матері, він був присутнім на її похованні, зі слів його представника у судовому засіданні від 15.05.2024 року підтверджено звернення до нотаріуса до нотаріальної контори після смерті матері, проте зазначено, що позивач не складав заяв на той час. Вищевказані факти разом з Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 779/02-31 від 12.07.2022 року виданої ОСОБА_10 , державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, в якій зазначається про повідомлення позивача щодо відкриття спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , підтверджують обізнаність позивача про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції правильно застосував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 513/995/20 (провадження № 61-11413св21), відповідно до якого закон не конкретизує підстави, за яких можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину, але виходячи зі змісту статті 1300 ЦК України, можна дійти висновку, що такі зміни може бути внесено або через технічні помилки у тексті свідоцтва, або у разі виникнення обставин, які вимагатимуть внесення змін до свідоцтва щодо розміру/складу спадкового майна.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволенні, оскільки він не довів того, що є рівноправним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у рівних частках на спадкове майно, яке залишилося після її смерті, а саме - 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , тому у суду відсутні правові підстави для внесення змін до свідоцтв про право власності на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_8 , та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_4 після смерті померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у рівних частках на спадкове майно з врахуванням всіх спадкоємців по 1/9 частки кожному.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 не застосував ефективний спосіб захисту своїх прав, звернення до суду з цим позовом на теперішній час не є ефективним. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 р. у справі №338/180/17, провадження №4-144цс18; від 30 січня 2019 р. у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 19 травня 2020 р. у справі № 916/1608/18, провадження № 12-135гс19).

Колегія суддів звертає увагу на те, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину відповідачів, які прийняли спадщину в установленому законом порядку, не створить для нього жодних правових наслідків, оскільки він на теперішній час не є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , і не має частки у спадковому майні.

Натомість, питання пропуску строку подання заяви для прийняття спадщини можливо вирішувати шляхом звернення до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття такої спадщини, за умови наявності поважних причин для такого пропуску.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: