Справа № 522/3965/24
Провадження № 2/522/3892/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача адвоката Гудза С. С.,

представника відповідача адвоката Яценко Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дитину та стягнення аліментів на дружину, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дитину та стягнення аліментів на дружину, з якою проживає дитина з інвалідністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 25.06.2020 вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2022.

У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову (19.04.2021) та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 від усіх видів доходу відповідача, починаючи з дня подачі позову, а саме з 19.04.2021 та до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Указує, що з моменту припинення між сторонами шлюбних відносин відповідач не виявляє будь-якої турботи про дитину, не цікавиться її життям та розвитком, нормальних стосунків із сином не підтримує. При цьому вихованням, розвитком та лікуванням дитини займається виключно позивач.

У зв`язку із погіршенням психічного стану дитини виникла необхідність в обстеженні сина лікарем-психіатром, проте вона не змогла отримати згоду на це від батька дитини та була змушена звернутись до органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради для надання такої згоди на обстеження та можливу госпіталізацію.

Відповідно до медичного висновку № 3 від 14.03.2024 на дитину інваліда до 18 років у дитини сторін встановлено органічне ураження центральної нервової системи, дитина потребує домашнього догляду. висновок діє до 01.04.2026.

Указує, що з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, з урахуванням погіршення стану здоров`я дитини, витрати на сина значно зросли, він потребує певних засобів гігієни, одягу, взуття, їжі та ліків, які є дуже дороговартісними. Крім того, дитина потребує логопедичної корекції та лікування, відвідування спеціалістів із сенсорної інтеграції логопеда та психолога. Вартість одного заняття становить 250 грн, періодичність відвідування кожного спеціаліста складає 2 рази на тиждень, крім того, витрати на пальне для автомобіля для відвідування занять з дитиною становлять 1 400 грн на тиждень.

Зазначає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину в більшому розмірі, ніж встановлений рішенням суду, оскільки його матеріальний стан змінився та відповідно до його декларації за 2022 рік він придбав автомобіль марки «Skoda», а також відповідно до інформаційної довідки йому належить квартира АДРЕСА_1 , що свідчить про покращення його матеріального стану.

У зв`язку з тим, що син не може сам себе обслуговувати, постійно потребує сторонньої допомоги та догляду з її боку, позивач позбавлена можливості працювати та самостійно забезпечувати себе та дитину.

Зазначає, що право того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, на утримання, пов`язане з виникненням досить складних життєвих обставин, в яких останній з об`єктивних причин значно більшою мірою виконує обов`язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень, у зв`язку з чим потребує додаткової підтримки, а тому, вважає, з посиланням на ст. 88 СК України, що відповідач зобов`язаний брати участь в її утриманні як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на її користь на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 та стягувати з відповідача на її користь аліменти на сина у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1/6 від усіх видів заробітку (доходу) відповідача та протягом всього часу проживання її з дитиною з інвалідністю. Також просила вирішити питання про судові витрати та стягнути з відповідача на її користь 5 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Яценко Ю. В., просив у задоволенні позову відмовити, указував, що твердження позивача про те, що з моменту припинення між сторонами шлюбних відносин він не виявляє будь-якої турботи про дитину не відповідає дійсності, оскільки за ініціативи позивача та за численних перешкод, які нею вчинялись, він був позбавлений можливості нормального спілкування з дитиною, у зв`язку з чим звертався до Служби у справах дітей Фонтанської ОТГ щодо встановлення участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином. Позивач приховала від нього необхідність направлення дитини на обстеження лікарем-психіатром та не повідомила про необхідність надання для цього його згоди як батька дитини, а про направлення дитини на обстеження та подальше психіатричне лікування він дізнався лише з позовної заяви, у зв`язку з чим вважає, що позивач повністю ігнорує його намагання брати участь у житті дитини, обмежуючись лише стягненням коштів.

Указує, що із прогнозованих позивачем витрат на лікування дитини та наданих нею доказів слідує, що витрати на лікування сина та логопедичну корекцію складають не більше 3 500 грн на місяць. При цьому, щомісячний розмір аліментів, які він сплачує на дитину, становить більше 7 000 грн, що майже в три рази перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, заборгованості по сплаті аліментів відповідач не має, а позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що витрати на дитину перевищують розмір аліментів, які сплачує відповідач та є недостатніми для належного утримання дитини.

Щодо доводів позивача про несення нею витрат на пальне для автомобіля в розмірі 1 400 грн на тиждень з метою відвідування дитиною занять указує, що доказів необхідності несення таких витрат як і доказів, що такі витрати здійснюються позивачем та саме в такому розмірі, позивачем не надано.

Також вважає необґрунтованими посилання позивача на покращення його матеріального стану, оскільки придбаний ним у 2022 році автомобіль марки «Skoda», 2012 року випуску не є дороговартісним, його вартість за договором купівлі-продажу складає 49 000 грн, які він накопичив із заробітної плати протягом тривалого часу. Щодо квартири АДРЕСА_1 указує, що остання набута ним у 2023 році в порядку спадкування після смерті його баби та матері, що також не може свідчити про значне покращення його майнового стану.

Крім того відповідач указує, що з часу ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, його стан здоров`я погіршився, він хворіє на ряд захворювань і несе витрати на лікування та медичні обстеження, а також на сплату комунальних послуг.

Зазначає, що позивач не надала доказів, що свідчать про погіршення її матеріального стану та/або погіршення її стану здоров`я, вважає, що саме по собі погіршення стану здоров`я дитини та ймовірне збільшення витрат на неї не є обставиною у розумінні ст. 192 СК України, яка б надавала право на збільшення розміру аліментів. Вважає, що сума аліментів у розмірі частки його доходу є достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Крім того, відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним позов і в частині вимог про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частини від усіх його видів доходу та протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту, адже як на правову підставу вона посилається на ст. 88 СК України, тоді як спірні правовідносини, на думку відповідача, можуть бути врегульовані саме ч. 3 ст. 84 СК України. Також з медичних документів, наданих позивачем слідує, що вона має право на одержання державної соціальної допомоги строком на 2 роки до 01.04.2026 та саме до 01.04.2026 встановлено потребу дитини у домашньому догляді, Дата переогляду встановлена 01.03.2026, позивачем не надано доказів наявності підстав для висновку про необхідність особливого догляду за дитиною більш ніж на 2 роки, а тому вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача протягом усього часу проживання з дитиною з інвалідністю вважає необґрунтованими.

Також відповідач посилався на те, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною, не є співмірною зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих послуг, зважаючи на те, що справа є типовою, а судова практика усталеною, що не потребує від адвоката надмірних витрат часу та особливої професійної майстерності, а тому вважає, що у разі задоволення чи часткового задоволення позову витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 1 000 грн.

У відповіді на відзив позивач щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень зазначила, що вона ніколи не перешкоджала відповідачу бачитись та спілкуватись з дитиною, проте, у нього немає бажання спілкуватись з сином, брати участь у його вихованні. У зв`язку зі станом здоров`я дитина потребує лікування та постійного стороннього догляду, а тому витрати на дитину є значними, а посилання відповідача на те, що сума аліментів, яку він сплачує на дитину, у 3 рази перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, вважає необґрунтованими, оскільки такий прожитковий мінімум встановлений для дітей без особливих потреб, тоді як син сторін є дитиною з інвалідністю та потребує у зв`язку зі своїм станом здоров`я значних матеріальних витрат.

Указує, що лише вартість послуги з логопедичних/психологічних занять становить 5 400 грн без урахування дороговартісних медикаментів, вартості харчування, одягу та засобів особистої гігієни, пального для автомобіля.

Вважає, що придбання у власність транспортного засобу та набуття права власності на нерухоме майно свідчить про покращення матеріального стану відповідача, а тому, на її думку, присудження аліментів у більшому розмірі не стане для відповідача надмірним тягарем.

Щодо посилань відповідача на несення ним витрат по оплаті житлово-комунальних послуг зазначає, що вона також здійснює утримання нерухомого майна, в якому вона проживає з дитиною, а квитанції, надані відповідачем про сплату комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_2 вважає такими, що не підтверджують зазначених відповідачем обставин, оскільки платником в указаних квитанція є ОСОБА_4 , а не відповідач. Стосовно стану здоров`я відповідача вважає, що він є наслідком способу його життя.

Щодо стягнення аліментів на її утримання указує, що син з урахуванням стану здоров`я не може сам себе обслуговувати, постійно потребує сторонньої допомоги та догляду з її боку, а вона в свою чергу позбавлена можливості працювати та самостійно забезпечувати себе та дитину, тому її вимоги в цій частині підлягають задоволенню відповідно до положень ст. 88 СК України.

Стосовно заперечень відповідача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу указує, що між нею та адвокатом Боровик А. О. укладені договори про надання юридичних послуг від 07.02.2024 та 14.05.2024, в яких зазначено, що вартість юридичних послуг становить 5 000 грн і 4 000 грн та вона здійснила їх оплату, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на її користь підлягають витрати на правову допомогу у загальному розмірі 9 000 грн.

У запереченнях на відповідь на відзив у порядку ст. 180 ЦПК України відповідач щодо наведених позивачем у відповіді на відзив арґументів, зокрема щодо витрат на логопедичні/психологічні заняття в розмірі 5 400 грн зазначив, що позивачем не надано жодних доказів, що ФОП ОСОБА_5 , на рахунок якого, як зазначає позивач, нею сплачувалися кошти, має кваліфікацію логопеда/психолога та має право надавати такі послуги, не надано ані рахунку на оплату із зазначенням вартості та обсягу послуг, ані документів на підтвердження того, що дитина відвідувала такі заняття. Також вважає, що позивачем не обґрунтовано, у зв`язку з чим у відзиві на позовну заяву позивач зазначає інший розмір витрат на заняття з логопедом/психологом, який є більшим майже у 2 рази від розміру витрат, заявлених позивачем у позовній заяві.

Також зазначає, що з наданих позивачем медичних документів слідує, що дитину рекомендовано направити протягом 2-х років на психолого-педагогічну та логопедичну корекцію до КУ «ІРЦ» Доброславського району Одеської області, проте, позивачем не надано жодного доказу того, що дитина була позбавлена можливості відвідувати вказаний центр із наявними у ньому спеціалістами на безоплатній основі, проте, маючи направлення ЛКК саме до вказаного центру з метою реабілітації дитини, позивач звертається до приватного спеціаліста та сплачує за це кошти.

Також зазначив, що позивач отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років, яка була призначена строком на два роки з 14.03.2024 по 01.04.2026, розмір якої на місяць становить 2 934, 20 грн.

Крім того, у наданому позивачем висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 04.04.2024 зазначено, що дитина проживає із мамою та бабусею. Вихованням замається бабуся, а жодного доказу того, що дитина взагалі відвідує дитячий садок та зокрема у постійній присутності матері матеріали справи не містять.

Щодо посилань позивача на несення нею витрат на пальне для автомобіля зазначає, що з наданих позивачем квитанцій неможливо ідентифікувати ані те, що такі витрати здійснювалися саме позивачем та саме в такому розмірі і що ці витрати здійснені саме в інтересах дитини.

Указує, що позивачем не надано належних та достовірних доказів, що внаслідок погіршення стану здоров`я дитини раніше визначений розмір аліментів є недостатнім та таким, що не забезпечує її гармонійного розвитку.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 14.06.2024 оголосила вступне слово, позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник позивача адвокат Гудз С. С. у судовому засіданні 01.08.2024 позов просив задовольнити.

Представник відповідача адвокат Яценко Ю. В. у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні запереченням, викладеним у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив у порядку ст. 180 ЦПК України, у задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25.06.2020 перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2022.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 03.03.2021.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року у справі № 522/7010/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову (19 квітня 2021 року) та до досягнення дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дружину у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу щомісячно, починаючи з дня подачі позову (19 квітня 2021 року) та до досягнення дитиною трирічного віку (10.02.2024).

Відповідно до медичного висновку № 3 на дитину інваліда віком до 18 років від 14 березня 2024 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено діагноз: органічне ураження ЦНС, яке дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років. Висновок дійсний до 01 квітня 2026 року. Дата переогляду 01 березня 2026 року.

З довідки № 9 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді, виданої 14.03.2024 Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує домашнього догляду.

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 призначено державну соціальну допомогу як дитині з інвалідністю з 14.03.2024 по 01.03.2026.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Отже, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Отже, статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 09.09.2021 у справі № 554/3355/20.

З аналізу даних правових норм слідує, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й інші норми щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 194/629/17-ц (провадження № 61-37792св18).

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч. 2 ст.182 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як слідує з матеріалів справи, судовим рішенням, яке набрало законної сили, присуджено стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину сторін у розмірі частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Розмір прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років на одну особу в розрахунку на місяць з 01.01.2024 установлено в розмірі 2 563 гривні.

Відповідно до довідки про доходи, виданої ГУНП в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 , за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року останньому нараховано заробітну плату у розмірі 913 431,93 грн, з яких сплачено аліменти за виконавчим провадженням № 66774332 від 16.09.2021 на суму 112 814, 04 грн.

Згідно з довідкою про доходи, виданою ГУНП в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 , за період з листопада 2023 року по квітень 2024 року останньому нараховано заробітну плату у розмірі 224 782,19 грн, з якої сплачені аліменти на суму 58 497,88 грн, а саме: у листопаді 2023 року 11 417, 87 грн, у грудні 2023 року 12 112, 20 грн, у січні 2024 року 12 183, 55 грн, у лютому 2024 року 8 082, 58 грн, у березні 2024 року 7 350, 82 грн, у квітні 2024 року 7 350, 86 грн.

Заборгованості зі сплати аліментів відповідач не має.

З аналізу наведених документів слідує, що розмір аліментів, що сплачуються відповідачем на дитину майже у три рази перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом на дитину відповідного віку.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги про збільшення розміру аліментів на дитину, визначений за рішенням суду, позивач посилається на те, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів погіршився стан здоров`я дитини, йому встановлено інвалідність, у зв`язку з чим витрати на сина значно зросли, він потребує дороговартісного лікування, певних засобів гігієни тощо. Крім того, дитина потребує логопедичної корекції та лікування, відвідування спеціалістів із сенсорної інтеграції логопеда та психолога.

Однак, такі обставини не належать до обставин, з якими закон пов`язує підстави для збільшення розміру аліментів, а можуть свідчити про підстави для несення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (хворобою дитини, каліцтвом).

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Однак, вимог у порядку ч. 1 ст. 185 СК України позивач не пред`являла.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено наявності обставин, визначених статтею 192 СК України, для можливості збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду.

Крім того, посилання позивача на набуття відповідачем у власність автомобіля та квартири не свідчать про покращення його майнового становища з огляду на вартість автомобіля та те, що квартира була набута не на підставі оплатного договору, а в порядку спадкування, матеріали справи не містять доказів значного покращення матеріального становища відповідача, яке б могло, за змістом ст. 192 СК України, слугувати підставою для збільшення розміру аліментів.

Відтак, позов ОСОБА_1 в частині вимог про збільшення розміру аліментів на дитину є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів як на матір дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю, суд зазначає таке.

За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Судом установлено, що дитині сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 встановлено діагноз: органічне ураження ЦНС, яке дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років. Висновок дійсний до 01 квітня 2026 року. Дата переогляду 01 березня 2026 року.

Як слідує з матеріалів справи, дитина проживає разом з позивачем, потребує постійного догляду, а тому позивач має право на утримання від батька дитини на підставі ст. 88 СК України, який таку матеріальну допомогу може надавати.

При цьому, доводи відповідача про те, що позивачем в цій частині обрано неправильний спосіб захисту, а спірні правовідносини мають регулюватися положеннями ч. 3 ст. 84 СК України, є необґрунтованими, оскільки указана норма стосується утримання дружини, з якою проживає дитина, яка має вади фізичного або психічного розвитку, тоді як ст. 88 СК України регулює випадки утримання дружини, яка опікується та з якою проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, що підтверджено матеріалами справи за обставинами цього позову.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 88 ЦПК України право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею.

Однак, за матеріалами справи, діагноз дитині - ОСОБА_3 установлено до 01 квітня 2026 року. Дата переогляду - 01 березня 2026 року.

Відтак, на переконання суду, аліменти на позивача як матір дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю, підлягають присудженню до стягнення з відповідача з моменту звернення позивача до суду із цим позовом та до 01 квітня 2026 року, тобто до дати, до якої дитині встановлено інвалідність.

Відтак, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Позивач також просила відшкодувати за рахунок відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим чинне цивільне процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Позивач ОСОБА_1 як докази понесення останньою витрат на послуги адвоката до позовної заяви додала копію договору про надання правової допомоги від 07 лютого 2024 року б/н, копію платіжної інструкції від 07 лютого 2024 року.

Однак, ці документи не підтверджують факту надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом цієї справи, а лише вказують на те, що між ОСОБА_1 та адвокатом Боровик А. О. існують договірні відносини щодо надання їй юридичних послуг.

Так, предметом договору є: замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати замовнику правову допомогу в питаннях стягнення аліментів, в порядку та умовах, визначених договором.

Згідно з п. 4.1 договору вартість послуг за надання правової допомоги визначається у розмірі 5 000 грн.

При цьому, предмет договору про надання правової допомоги не підтверджує те, що правнича допомога надавалась адвокатом саме у справі № 522/3965/24. Також належним чином не підтверджує цього і договір про надання правової допомоги від 15.05.2024.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами її вимоги про відшкодування витрат, понесених на правову допомогу в цій справі. При цьому слід наголосити, що не можуть бути покладені на відповідача витрати на правову допомогу, надані в інших судових справах.

Указаний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21.

Відтак, у відшкодуванні витрат на правову допомогу у розмірі 9 000 грн слід відмовити у зв`язку з недоведеністю їх понесення у цій справі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при поданні позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, сума судового збору підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 263, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дитину та стягнення аліментів на матір дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як матері дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 14 березня 2024 року і до 01 квітня 2026 року.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат

на професійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 16.08.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА