Дата документу 13.08.2024 Справа № 334/5449/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/5449/23 Головуючий у І інстанції: Телегуз С.М.
Провадження № 22-ц/807/936/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання та водовідведення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Водоканал» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року КП «Водоканал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу з оплати послуг централізованого водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позову зазначено, що КП «Водоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення, зокрема, до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідачі користуються послугами КП «Водоканал», але оплату за послуги підприємства вносять не в повному обсязі, і тому за період з 01.04.2020 до 31.05.2023 утворилась заборгованість в сумі 20537,12 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Оскільки відповідачі не звертались до підприємства з питанням переоформлення особистого рахунку, розрахунок заборгованості здійснений за особовим рахунком № НОМЕР_1 , оформленим на ім`я ОСОБА_3 .

Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» - є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами з послуг водопостачання та водовідведення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690», затверджені типові форми договорів, у тому числі, форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. На виконання зазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування: htts://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КП «Водоканал»: http://vodokanal.zp.ua було розміщено текст публічного договору приєднання.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» публічні договори приєднання вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору (тобто, з 01.04.2022) на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не ухвалено рішення про вибір моделі договірних відносин та не укладено відповідного договору з виконавцем комунальної послуги.

Таким чином, з 01.04.2022 за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Посилаючись на зазначені обставини, КП «Водоканал» просило суд стягнути на користь підприємства солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг за спожиту воду і послуги водовідведення в розмірі 20537,12 грн та судовий збір у розмірі 2684 грн.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з зустрічним позовом до КП «Водоканал» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначали, що вони є мешканцями квартири АДРЕСА_2 , проте не укладали з КП «Водоканал» жодних договорів, що вказує на те, що позивач за первісним позовом самовільно визначив правовідносини та умови споживання води і водовідведення мешканцями цієї квартири, що не відповідає засадам господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг. Вказували на відсутність у первісній позовній заяві обґрунтованої ціни позову щодо фактичного здійснення господарської діяльності, що є обов`язком КП «Водоканал» як ліцензіата. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що послуги, за надання яких нарахована сума заборгованості, не відповідають положенням ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено види житлово-комунальних послуг. Підприємство не надало належних доказів про встановлені тарифи, за якими обраховувалася вартість наданих послуг, розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки не посвідчений у встановленому законом порядку та не має реквізитів документа, до того ж в розрахунку вказано як квартиронаймача - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: зобов`язати КП «Водоканал» здійснити перерахунок вартості комунальної послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення відповідно до норм чинного законодавства України; зобов`язати КП «Водоканал» надати обґрунтований помісячний розрахунок за комунальну послугу, з`ясувати, яка саме комунальна послуга фактично здійснювалась, здійснити помісячний перерахунок за період з 01.04.2020 до 31.05.2023 вартості послуги постачання холодної води, зобов`язати скасувати зайві нарахування за послуги з централізованого холодного водопостачання та водовідведення; визнати безпідставним нарахування солідарного боргу на суму 20537,12 грн за спожиту воду і послуги водовідведення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року позов КП «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу з оплати послуг централізованого водопостачання та водовідведення задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал» заборгованість за централізоване водопостачання та водовідведення за період з 05.07.2020 до 31.05.2023 в розмірі 18954,97 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал» витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2477,06 грн - по 1238,53 грн з кожної.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КП «Водоканал» про захист прав споживачів залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійним обставинами справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову КП «Водоканал» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та розгляну справу за їх відсутності. Крім того, повторюючи доводи зустрічного позову, ОСОБА_1 стверджувала, що зазначені КП «Водоканал» послуги, за надання яких нарахована сума заборгованості, не відповідають положенням ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Між сторонами відсутній укладений договір, а матеріали справи не містять належних доказів про встановлені тарифи, за якими обраховувалась вартість послуг, а розрахунок заборгованості не є належним доказом. Скаржниця вважає завищеним розмір заборгованості, оскільки нарахування з оплати послуг не відповідають їх якості та нормам експлуатації. Крім того, підприємство не надало жодного доказу проживання відповідачів у зазначеній квартирі та користування послугами за весь період, за який нарахована заборгованість.

На думку скаржниці, оскільки КП «Водоканал» не є балансоутримувачем будинку, він не має права вимоги про стягнення заборгованості. Статутом підприємства не передбачено здійснення господарської діяльності, його діяльність не пов`язана з наданням житлово-комунальних послуг. Доказів про отримання відповідачами таких послуг, на думку скаржниці, також не надано.

Також ОСОБА_1 вказувала, що підприємство звернулось до суду за межами строку позовної давності.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу КП «Водоканал» заперечує проти доводів скарги, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні представник КП «Водоканал» Нечет О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року просила залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, враховуючи відкладення попереднього судового засідання за клопотанням ОСОБА_1 ,колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частково задовольняючи первісний позов КП «Водоканал» та відмовляючи в задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, як споживачі комунальних послуг, зокрема централізованого водопостачання та водовідведення, відповідно до Закону «Про житлово-комунальні послуги», в порушення умов Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, не сплачували за спожиті послуги централізованого водопостачання та водовідведення, в результаті чого за споживачами по особовому рахунку № НОМЕР_1 обліковується борг за період з 01.04.2020 року до 31.05.2023 року в сумі 20537,12 грн, який на час розгляду справи судом не погашений, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за спожиті послуги централізованого водопостачання та водовідведення в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне підприємство «Водоканал» ЗМР, , місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая буд.61, здійснює такі види діяльності, зокрема: 36.00 Забір, очищення та постачання води (основний); 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 37.00 Каналізація, відведення й очищення стічних вод.

Згідно зі статутними документами, основним видом діяльності КП «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя та області питної води та водовідведення, тому позивач в силу закону є виконавцем комунальних послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення.

Відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягами з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 06.07.2023.

Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 №690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання вищезазначених вимог Закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КП «Водоканал» http://www.vodokanal.zp.ua було розміщено текст публічного договору приєднання.

Відповідно ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» публічні договори приєднання вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору (тобто з 01 квітня 2022) на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Отже, 01.04.2022 за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Відповідно до довідки КП «Водоканал» по особовому рахунку № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2020 до 31.05.2023 складає: холодне водопостачання 13000,52 грн.; холодне водовідведення 7121 грн.; абонентське обслуговування з централізованого водопостачання 207,80 грн.; абонентське обслуговування з централізованого водовідведення 207,80 грн.; всього в сумі 20537,12 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з 01.04.2020 до 31.05.2023 нараховано 20537,12 грн., заборгованість до стягнення 20537,12 грн.

Станом на час розгляду справи судом відповідачі заборгованість не сплатили.

У частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13).

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2954цс15).

Відповідно до статей 6768 ЖК України та статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» наймач або власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за надані комунальні послуги. Плата за надані комунальні послуги у вигляді питного водопостачання та водовідведення береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 64 ЖК України наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними з найманням житла.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до переліку житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Частиною 4 статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з водо постання та водовідведення на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі є споживачами послуг, які надає КП «Водоканал», зобов`язані сплачувати вартість таких послуг, проте в порушення вищевказаних норм діючого законодавства неналежним чином виконували своїх зобов`язань щодо оплати спожитих послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість з 01.04.2020 до 31.05.20023, проте, у зв`язку із заявленим відповідачами клопотання про застосування строку позовної давності, яку, як правильно вирахував суд першої інстанції, слід застосовувати за період з 05.07.2020, таким чином, заборгованість в сумі 18954,97 грн, слід стягнути з відповідачів.

Положеннями ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.32 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» передбачено, що виконавець послуг зокрема зобов`язаний надавати споживачеві в установленому законодавством порядку інформацію про перелік послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, нормативи (норми) споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості, якісні показники надання послуг, граничні строки усунення аварій або інших порушень порядку надання послуг, а також інформацію про ці Правила (зазначається у договорі, а також розміщується на дошці оголошень у приміщенні виконавця та щомісячно зазначається у рахунках на сплату житлово-комунальних послуг).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», виконавець, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, формує та надає споживачу (його представнику) рахунки на оплату наданої комунальної послуги щомісяця.

Вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення затверджено Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 31 січня 2020 року №23 (далі - Вимоги до формування рахунків).

У рахунку на оплату послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення зазначається інформація щодо нарахованої суми за спожиті обсяги комунальної послуги, платежів споживача за ці послуги, у тому числі сплачених у попередньому розрахунковому періоді, обсягів споживання комунальних послуг та діючих тарифів на ці послуги, а також інша інформація.

Таким чином, відповідачі щомісяця отримували від позивача рахунки за надані послуги у звітному періоді (місяці), в яких також відображається структура наданих послуг та нарахування кожної їх складової. Тож, скаржники мали інформацію з приводу кількості наданих послуг, їх структури, вартості та наявної заборгованості, а також діючих на момент проведення розрахунків тарифів на відповідні послуги.

Упродовж спірного періоду вони мали змогу звернутись до КП «Водоканал» з проханням роз`яснити їм інформацію про перелік послуг, їх вартість та ін. У разі незгоди із вартістю наданих послуг, вони могли звернутись із заявою про перерахунок з оплати житлово-комунальних послуг. Проте цього не зробили.

Посилання скаржника на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не досліджував порядок та правомірність такого нарахування заборгованості (надавалась така послуга та в якій частині), колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання КП «Водоканал» послуг з централізованого водопостачання та водовідведення скаржник не надав.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Оскільки відповідачі не звертались до КП «Водоканал» з питанням переоформлення особового рахунку, цей рахунок № НОМЕР_1 оформлений на ім`я ОСОБА_3 , що не відміняє обов`язку відповідачів як споживачів послуг оплачувати їх вартість.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та розгляну справу за їх відсутності, колегія суддів не приймає, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідачі були обізнані про розгляд справи, користувались своїми процесуальними правами, подавали відзив на позовну заяву, заяву-заперечення, численні заяви про відкладення розгляду справи, які стали причиною відкладення судових засідань від 20.09.2023, 12.10.2023, 24.10.2023, 09.11.2023, тому, враховуючи строки розгляду справ, передбачені процесуальним законом, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції забезпечив належний розгляд справи.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, вже були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: