Провадження №2/592/1964/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Онайко Р.А., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Ю.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги

у с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Супрун Д.В. звернувся до суду із вказаним цивільним позовом, в якому зазначив прохання про розгляд справи без участі сторони позивача, та вимоги мотивує тим, що позивач, перебував у трудових відносинах з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ», а саме працював на посаді сторожа управління охорони та режиму. 27.05.2024 позивач подав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак наказом товариства №1004/ВК від 27.05.2024 його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що є істотним порушенням законодавства про працю. До того ж, в день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за березень, квітень, травень 2024 року у розмірі 34850,96 грн. Тому позивач просить: змінити формулювання підстав для звільнення, що визначені в наказі №1004/ВК від 27.05.2024, та вказати підставою звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» на користь ОСОБА_1 . вихідну допомогу в розмірі 22592,10 грн; стягнути з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 34850,96 грн.

Ухвалою суду від 19.06.2024 позов прийнятий до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, слухання справи призначено на 10:00 13.08.2024 запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк надати відзив на позовну заяву, роз`яснено право на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

08.08.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, згідно якого при ухваленні рішення просить врахувати заперечення викладені у відзиві та вважає що позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають частковому задоволенню, зменшивши суму стягнення заробітної плати до 28055,03 грн з огляду на те, що позивачем зазначена сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 34850,96 грн без відрахування податків та обов`язкових платежів. Крім того відповідач не погоджується з розміром вихідної допомоги в сумі 22592,10 грн, та вважає не вірним розрахунок представника позивача виходячи з розрахунку вихідної допомоги з суми середньомісячної заробітної плати шляхом ділення на 2 сум нарахованої заробітної плати за березень та квітень 2024 року, та посилаючись на абз. 3 п.8 Постанови №100 КМУ, зазначає, що середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для виплат і допомоги, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, тож враховуючи, що позивач у березні відпрацював 8 робочих днів, у квітні 10 робочих днів, розмір заробітної плати отриманої за зазначений період середньоденна заробітна плата позивача становить 392,70 грн, середньомісячна кількість робочих днів 9, з огляду на що вихідна допомога що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача становить 10602,90 грн (392,70 грн*9 днів*3 місяці).

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 20.02.2020 по 28.05.2024 перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ», а саме працював на посаді сторожа управління охорони та режиму, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10).

27.05.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою на адресу генерального директора АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ», в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням, у зв`язку з невиплатою заробітної плати, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.12).

Наказом АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» №1004/ВК від 27.05.2024 ОСОБА_1 було звільнено 28.05.2024 з посади сторожа управління охорони та режиму за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.8).

Позивач з таким формулюванням підстави звільнення категорично не погоджується і вважає його таким, що істотно порушує законодавства про працю.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Положеннями ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

За правилом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі №199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року по справі № 6-34цс13, від 20 червня 2018 року по справі №161/10759/16-ц та від 01 лютого 2018 року по справі № 757/25503/15-ц.

Позивач у своїй заяві від 27.05.2024 просив звільнити його з мотивів порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати, тобто у зв`язку з порушенням трудового законодавства; як правову підставу для звільнення зазначала ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Роботодавцем видано відповідний наказ про звільнення саме на підставі заяви позивачки, а тому, зважаючи на усталену практику Верховного Суду, суд приходить до висновку, що сторони у такий спосіб погодили розірвання договору.

Разом з тим, відповідач, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 не будучи уповноваженим самостійно в односторонньому порядку змінювати правову підставу розірвання трудового договору в разі незгоди з причиною звільнення, вказаною працівником у заяві про звільнення, зазначив підставою припинення трудового договору ст. 38 КЗпП України, яка позивачем не заявлялася.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 по справі №465/8060/15-ц, провадження №61-1266св18, зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність зміни та неправильність формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зазначеної в наказі АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» №1004/ВК від 27.05.2024, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом приведення у відповідність підстави звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа управління охорони та режиму, вказавши правильно формулювання розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом 1 пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються, із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного, заробітку на число робочих днів (годин), а у випадку передбаченим чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно з абзацом 3 пункту 8 розділу IV Порядку у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачується працівникові при звільненні, оскільки її розмір пов`язаний не з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Отже, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Наказом відповідача №46 від 31.05.2023 було встановлено режим неповного робочого тижня. Разом з тим ст. 52 КЗпП та ст. 6 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено можливість встановлення роботодавцем виключно п`ятиденного або шестиденного робочого тижня. Отже, зазначений графік роботи підприємства, встановлений не «з дотриманням вимог законодавства», а фактично є запровадженням простою підприємства у відповідні дні, внаслідок чого ОСОБА_1 не отримував в ці дні заробітну плату.

Тому середньомісячне число робочих днів має визначатися за березень-квітень 2024 року виходячи з п`ятиденного робочого тижня, тобто 22,5 дні.

Зважаючи на встановлені вище обставини справи, ОСОБА_1 при звільненні належить до виплати вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.

З довідки про середньоденну заробітну плату позивача, долученої до відзиву представника відповідача вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 392,70 грн, тобто сума вихідної допомоги складає 26507,25 грн (291,28*22,5*3), однак враховуючи, що згідно ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи… в межах заявлених нею вимог…, позивачем заявлено суму вихідної допомоги у розмірі 22592,10 грн, тож суд дійшов висновку що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 22592,10 грн.

Відповідно до положень ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов`язок виплачувати працівнику заробітну плату.

Згідно із ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідач не оспорює наявність перед позивачем заборгованості з виплати заробітної плати, однак не погоджується з сумою заборгованості зазначеної позивачем, зауважуючи, що обов`язок сплати податків з нарахованої заробітної плати покладено саме на роботодавця у відповідності до п.171.1 ст. 171 ПК України, та надає довідку про заробітну плату ОСОБА_1 від 16.07.2024, згідно якої, крім іншого, останньому підлягає виплата заробітної плати за березень 2024 року у розмірі 5220,78 грн, квітень 2024 року у розмірі 6903,65 грн, травень 2024 року 15930,60 грн.

Враховуючи положення Податкового кодексу України та покладення обов`язку нарахування, утримання та сплати до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку, суд погоджується з розрахунком наведеним відповідачем у своєму відзиві та підтвердженим довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 , тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з березня 2024 року по травень 2024 року у розмірі у розмірі 28055,03 грн (5220,78+6903,65+15930,60).

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн за вимогу немайнового характеру та 1211,20 грн за вимогу майнового характеру.

Керуючись ст. 4, 76-83, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , викладеної у наказі Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» №1004/ВК від 27.05.202.

Вважати ОСОБА_1 звільненим з посади сторожа управління охорони та режиму Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» на підставі розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 28.05.2024.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» на користь ОСОБА_1 , заборгованість із заробітної плати в розмірі 28055,03 грн та вихідну допомогу в розмірі 22592,10 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» на користь держави судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги через Ковпаківський районний суд м. Суми до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення суду складено 13.08.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг», адреса: м. Суми, вул. Іллінська, 13, .

Суддя Р.А. Онайко