ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 638/2252/18

провадження № 61-3324св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада

2018 року у складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що листом КП «ХТМ» від 14 червня 2016 року № 194 підтверджено, що мешканці 2-го під?їзду на АДРЕСА_1 прийняли рішення про встановлення лічильника теплової енергії у під`їзді у співвідношенні 77 % - за, 23 % - у роздумах. Зроблено попередній кошторис на виконання цих робіт на суму 15,400,00 грн (4 000,00 грн - проєкт, 4 000,00 грн - роботи,

1000,00 грн - допоміжні матеріалі, 6 400,00 грн - вартість лічильника).

Відповідальним за проєктні, узгоджувальні та монтажні роботи на загальних зборах 15 серпня 2010 року обрано позивача. Розрахункова вартість робіт становила 15 500,00 грн і складалась із фінансової участі кожної квартири 2-го під`їзду залежно від площі опалення згідно з даними КП «ХТМ», а саме:

1-кімнатна квартира - 200,00 грн, 2-кімнатна квартира - 300,00 грн, 3-кімнатна квартира - 400,00 грн, але фактична вартість склала 17 053,21 грн.

На встановлення лічильника тепла було зібрано 10 300,00 грн, решту коштів

у сумі 6 753,21 грн позивач як відповідальний за цю справу згідно з дорученням загальних зборів у різний час сплатив зі своїх коштів, сподіваючись повернути їх після введення лічильника тепла в експлуатацію за рахунок коштів мешканців, які не сплатили своєчасно, оскільки загальні збори вирішили, що кожна квартира повинна взяти участь у придбанні та введенні в експлуатацію лічильника тепла в межах її пайової участі. Пайова участь 1-кімнатної квартири відповідачки № 74 загальною площею 31,2 кв. м становила 222,32 грн.

У грудні 2014 року відповідачці надіслано досудове попередження про необхідність сплати її частки на встановлення лічильника тепла на пільгових умовах, а саме розрахункові 200,00 грн замість фактичних 222,32 грн, без урахування індексу інфляції і 3 % річних, якщо сплата відбудеться в строк до кінця 2014 року, але відповідачка не скористалась цією нагодою і продовжує користуватися послугами лічильника тепла без достатніх правових підстав, адже відокремити від лічильника тепла у під`їзді в багатоповерхових будинках радянських часів мешканців, не згодних з цим, неможливо.

У зв`язку з наведеним та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені ним за недобросовісного набувача частки спільного майна витрати в сумі

1 548,90 грн та судові витрати в сумі 704,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості - 222,32 грн, частку коштів від ефективності лічильника тепла -

1 030,95 грн, витрати на поштові повідомлення від 18 грудня 2014 року в сумі 3,65 грн, інфляційні втрати - 224,32 грн, 3 % річних - 47,66 грн, банківській збір -

20,00 грн, судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду мотивоване наявністю основного боргу (пайова участь

у придбанні та встановленні лічильника тепла) відповідачки перед позивачем

у розмірі 222,32 грн, а отже і наявністю підстав для стягнення інфляційних витрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України та судових витрати,

у тому числі: витрати на поштове повідомлення в сумі 3,65 грн, банківського збору - 20,00 грн та судового збору - 704,8 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку коштів від ефективності лічильника тепла - 164,56 грн; інфляційні втрати - 4,45 грн

і 3 % річних - 1,64 грн.

Суд виходив із того, що ухвалюючи рішення, суд не врахував вимоги уточненої позовної заяви.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року залишено без задоволення.

Апеляційне провадження

Не погоджуючись із заочним рішенням Дзержинського районного суду

м. Харкова від 13 листопада 2018 року, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження, ОСОБА_3 зазначив, що він є чоловіком ОСОБА_2 , з якою спільно проживають на

АДРЕСА_3 та ведуть спільне господарство. Вказує, що рішення суду першої інстанції про стягнення коштів з його дружини

є стягненням із спільного майна подружжя, що є протиправним втручанням

у його особисті майнові права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року у справі та призначено її до розгляду без повідомлення (виклику) учасників справи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив із того, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 березня 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 13 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не виконав своїх обов?язків щодо повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

13 листопада 2018 року і додаткове рішення цього ж суду від 23 квітня 2019 року суд на адресу відповідачки не надсилав. Суд першої інстанції позбавив ОСОБА_2 можливості заявити клопотання про застосування строків позовної давності, а ОСОБА_3 - можливості подати заяву про вступ

у справу як співвідповідача. Вказує, що предметом розгляду цієї справи

є питання оплати послуг споживачами, які зареєстровані і постійно проживають

у квартирі АДРЕСА_4 ; постачання теплової енергії є комунальною послугою, а тому цей обов?язок поширюється як на власницю вказаної квартири ОСОБА_2 , так і на її чоловіка ОСОБА_3 . Кошти, які стягуються судовим рішенням, є спільними, а тому має місце порушення права заявника на спільне володіння сімейним бюджетом.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року. Відкрито касаційне провадження

у справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду

м. Харкова.

01 липня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Щодо касаційного оскарження заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України та пунктом 9 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад судочинства

є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення - у випадках, встановлених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

З матеріалів справи відомо, що за результатом перегляду в апеляційному порядку заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

13 листопада 2018 року, Харківський апеляційний суд 19 січня 2024 року виніс постанову, якою апеляційне провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року закрив.

Тобто заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

13 листопада 2018 року в апеляційному порядку по суті не переглянуте.

Дослідивши зміст та вимоги касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що заявник просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 13 листопада 2018 року, яке в апеляційному порядку не переглядалося.

Оскільки заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

13 листопада 2018 року в апеляційному порядку не переглядалося, Харківський апеляційний суд відповідного судового рішення не приймав, то заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року

у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то касаційне провадження у справі належить закрити.

Вказана правова позиція підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З огляду на те що ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року, яке не підлягає касаційному оскарженню, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 13 листопада 2018 року необхідно закрити.

Щодо постанови Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось.

Верховний Суд погоджується із цим висновком апеляційного суду з огляду на таке.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності,

а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

ЄСПЛ указує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо апеляційне оскарження існує

в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції,

з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись

з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи,

а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або такі обставини: судове рішення безпосередньо стосується її прав, інтересів та обов`язків, тобто судом вирішено спір про право

у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або у рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі

у справі, а й їхні процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити

в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки.

Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції, є першочерговим завданням для апеляційного суду, але тільки в разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції

в апеляційному порядку. Разом з тим у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Апеляційний суд встановив, що спірні правовідносини у цій справи виникли між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка є власницею квартири

АДРЕСА_4 , про стягнення витрат, понесених на встановлення лічильника теплової енергії у вказаному будинку. Суд першої інстанції не розглядав і не встановлював у своєму рішення питання про права, інтереси та обов?язки ОСОБА_3 .

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який правильно закрив апеляційне провадження у цій справі за апеляційної скаргою ОСОБА_3 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося, мотивувальна частина рішення не містить висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_3

Аргументи касаційної скарги заявника про те, що стягнені судовим рішенням суду першої інстанції кошти є спільним майном подружжя, а тому таке рішення стосується інтересів ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли між ОСОБА_1 , який доплативши власні кошти встановив у будинку АДРЕСА_1 лічильник теплової енергії, і ОСОБА_2 , як власницею квартири у вказаному будинку, яка відповідну частку у вартість лічильника не внесла. Тобто спірні правовідносини виникли через невиконання співвласником спільного майна багатоквартирного будинку обов?язку щодо сплати коштів на встановлення лічильника, а тому ніяк не стосуються спільної сумісної власності

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року, аргументи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права Верховний Суд не перевіряє.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявниками, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 19 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська