ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5508/24 Справа № 415/6244/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Калмикова Ю.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання - Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за поданням держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Карімової Наталії Володимирівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 , в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

Законом України № 2217-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" від 21 квітня 2022 року внесені зміни до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", вказані зміни набули чинності 07 травня 2022 року.

Частиною першою статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", редакція якої діє з 07 травня 2022 року, визначено, що у разі неможливості здійснення правосуддя судами, розташованими на тимчасово окупованих територіях, територіальна підсудність судових справ, що розглядаються у таких судах, визначається в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", змінено територіальну підсудність судових справ Луганського апеляційного суду та Лисичанського міського суду Луганської області. Визначено, що справи цих судів підсудні Дніпровському апеляційному суду та Петропавлівському районному суду Дніпропетровської області відповідно.

08 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року у цивільній справі № 415/6244/16-ц.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року витребувано з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу № 415/6244/16-ц.

Листом від 16 квітня 2024 року вих. № 6879/24-Вих Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області повідомив апеляційний суд, що матеріали вищевказаної цивільної справи з Лисичанського міського суду Луганської області до суду не надходили.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року матеріали апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року у цивільній справі № 415/6244/16-ц - направлено за встановленою підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 415/6244/16-ц в частині провадження № 6/415/332/16 за поданням державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Карімової Н.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 разом із відтвореними документами з бази даних автоматизованої системи документообігу Лисичанського міського суду Дніпропетровської області та Єдиного державного реєстру судових рішень на двох аркушах для долучення до матеріалів провадження № 2-в/188/19/2024: ухвала Лисичанського міського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року у справі № 415/6244/16-ц, провадження № 6/415/332/16 на двох аркушах; ухвала Петропавлівського районного суду в Дніпропетровській області від 21 травня 2024 року у справі № 415/6244/16-ц, провадження № 2-в/188/19/2024 на двох аркушах; ухвала Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року у справі № 415/6244/16-ц, провадження № 22-ц/803/5508/24 на трьох аркушах; ухвала Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 415/6244/16-ц, провадження № 22-ц/803/5508/24 на одному аркуші; лист Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2024 року № 6879/24-Вих на одному аркуші; лист Лисичанського відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області від 30 травня 2024 року № 19833 на одному аркуші.

З матеріалів відновленого втраченого судового провадження вбачається, що у листопаді 2016 року держаний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Карімова Наталія Володимирівна (далі - держаний виконавець) звернулася в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 .

Подання обґрунтовувалось тим, що на виконанні у Лисичанському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області знаходиться виконавчий лист № 2114/10246/12 від 16 квітня 2014 року, виданий Комсомольським районним судом міста Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 981 104,20 грн. Станом на 22 листопада 2016 року заборгованість боржником не погашена. Державний виконавець неодноразово викликав боржника до державної виконавчої служби, але боржник на виклики не з`являється та зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням не виконує.

Ураховуючи викладене, державний виконавець виклав вимогу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання нею своїх зобов`язань, покладених згідно виконавчого листа № 2114/10246/12 від 16 квітня 2014 року, виданого Комсомольським районним судом міста Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 981 104,20 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року подання держаного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 задоволено.

Тимчасово обмежено громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобов`язань, покладених згідно виконавчого листа № 2114/10246/12 від 16 квітня 2014 року, виданого Комсомольським районним судом міста Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 981 104,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування ухвали та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні подання держаного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що державним виконавцем не було надано доказів на підтвердження навмисного ухилення боржника від виконання судового рішення, не вказано, які перешкоди ним вчинено для проведення виконавчих дій державному виконавцеві, обґрунтування ухилення боржника від повного виконання зобов`язання, факт підтвердження виїзду боржника закордон, тощо.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення, а також оголошенням на сайті Судової влади України.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області перебуває виконавче провадження ВП № 52237474 з примусового виконання виконавчого листа № 2114/10246/12 від 16 квітня 2014 року, виданого Комсомольським районним судом міста Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 981 104,20 грн.

16 вересня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлено боржнику разом з викликом до Лисичанського міського ВДВС для дачі пояснень щодо подальшої сплати даного боргу. Також цією постановою боржнику був наданий строк для добровільного виконання рішення суду. Державний виконавець неодноразово викликав боржника до Лисичанського міського відділу ДВС, але ОСОБА_1 жодного разу не з`явилась та зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням не виконала.

16 вересня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.

Актом державного виконавця від 10 жовтня 2016 року встановлено, що перевірити майновий стан не вдалось, бо за місцем проживання боржника двері ніхто не відчинив.

Державним виконавцем були зроблені запити до обліково-реєстраційних установ, а саме до регіонального сервісного центру МВС у Луганській області, Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, Державної реєстраційної служби, щодо наявності зареєстрованого за боржником рухомого та нерухомого майна, проте отримано відповіді про відсутність відомостей за вказаними параметрами.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, на виклики державного виконавця не з`являється, а тому вважав за необхідне обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Проте, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, -до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали суду) державний виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до частини першої статті 377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Обґрунтовуючи подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, державний виконавець Карімова Н.В. посилалась на ухилення нею від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання -має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України -це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Саме державний (приватний)виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Проте, державним виконавцем не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу та його наміру ухилятися від виконання покладених на нього зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Окрім того, матеріали відновленого втраченого судового провадження та зміст оскаржуваної ухвали не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього можливості виконати це рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність належних доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Слід наголосити на тому, що у даному випадку провадження вважалось втраченим, оскільки матеріали справи № 415/6244/16-ц за поданням державного виконавця знаходились на тимчасово окупованій території м. Лисичанськ Луганської області, однак апеляційним судом було ініційовано відновлення втраченого провадження, проте за цей час ні виконавчою службою, ні Банком не було надано доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання.

В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що державним виконавцем були здійснені всі можливі заходи забезпечення виконавчого провадження, а боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України саме з метою невиконання цього рішення, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Враховуючи, що застосоване ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України повинно мати тимчасовий характер, проте триває більше семи років, і ані державним виконавцем, ані стягувачем не надано інформації щодо вчинення будь яких дій у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа№ 2114/10246/12від 16 квітня 2014 року,виданого Комсомольським районним судом міста Херсонаабо інших доказів свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання вказаного зобов`язання, тому слід дійти висновку про непропорційність застосованого до ОСОБА_1 обмеження з метою такого застосування.

Судом першої інстанції наведених обставин не враховано, за відсутності доказів ухилення від виконання зобов`язання зроблено хибний висновок про наявність правових підстав для встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ураховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на підставі статті 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні подання держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Карімової Н.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 24 листопада 2016 року- скасувати.

У задоволенні подання держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Карімової Наталії Володимирівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Судді: