ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1003/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2024 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А. за участі секретаря судового засідання Пелих І.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування

ВСТАНОВИВ:

07.06.2024 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов зазначений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_6 . Після її смерті під час підготовки всіх відповідних документів для оформлення спадкових прав, позивачу став відомий той факт, що померла мати ОСОБА_6 , уклала Договір Дарування належного їй житлового будинку, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Петриківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер - 2-1342, відповідно до якого, померла мати позивача, ОСОБА_6 , виступала в якості « ОСОБА_7 », а ОСОБА_8 , виступала в якості «Обдарованої».

Як стало відомо від гр. ОСОБА_9 , яка працювала з грудня 2008 року у померлої матері позивача помічницею та відповідно проживала з померлою матер`ю позивача в одному будинку, доглядала за нею та за будинком, городом та інш., що дійсно, гр. Окснер (на час укладання та підписання договору дарування житлового будинку прізвище мала ОСОБА_5 , звернулась до померлої матері позивача з пропозицією того, що у зв`язку з тим, що гр. ОСОБА_6 , є людиною похилого віку та має низку хвороб, що унеможливлюють самостійно себе доглядати, вчасно звернутися до лікаря та лікарні, готувати їжу, прибирати будинок, обслуговувати город, їздити та купувати продукти, вона відповідач) особисто буде забезпечувати її доглядом, лікуванням, харчуванням, утриманням та всім необхідним, але замість цього вона поросила відписати (переоформити) відповідачеві житловий будинок розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 61,6 кв.м, житлової площі - 30,2 кв. м, площа земельної ділянки - 1 800 кв.м., вартістю - 120 120 гривень.

Також свідок ОСОБА_9 повідомила і про той факт, що померла ОСОБА_6 не мала наміру оформлювати саме договір дарування будинку, а мала намір підписати договір довічного утримання, і наголошувала на тому, що у випадку її смерті, у неї є двоє дітей і саме житловий будинок буде для них спадщиною.

Таким чином, померла мати позивача погодилась на підписання виключно договору довічного утримання, але ніяк не договору дарування житлового будинку, бо до дня своєї смерті померла мати постійно наголошувала на тому, що збереження житлового будинку у АДРЕСА_1 є важливим фактом для неї, тому як будинок будувався її чоловіком (який є померлими), в ньому народилися та росли її діти, і в подальшому вона постійно просила зберегти цей будинок для подальшої пам`яті її нащадкам, та наголошувала на тому, що саме цей будинок є спадщиною для нас, її дітей, та яка залишиться як спадок після її смерті.

Ураховуючи викладене вище, укладений договір дарування від 20 травня 2009 року на житловий будинок, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 61,6 кв.м, житлової площі - 30,2 кв. м, площа земельної ділянки - 1 800 кв.м., вартістю - 120 120 гривень, та який був посвідчений Петриківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер - 2-1342, і відповідно до якого, померла мати позивача, ОСОБА_6 , виступала в якості « ОСОБА_7 », а ОСОБА_8 , виступала в якості «Обдарованої» - є таким, що вчинений під впливом обману.

Після підписання зазначеного вище договору з боку відповідача пропав будь-який інтерес до померлої матері ОСОБА_6 , в тому числі припинилися навідування померлої матері, матеріальна та будь-яка інша допомога взагалі була відсутня. Відповідач з`являлась у матері один раз в чотири роки, що належним чином можуть підтвердити свідки, тобто жодної участі у житті померлої матері не приймала, фінансової та будь-якої іншої допомоги не надавала.

Весь цей час та до моменту смерті гр. ОСОБА_6 , доглядав, турбувався та забезпечував усім необхідним (сплату доглядальниць за хворою мамою, сплатою ліків, обстежень, аналізів, сплачував комунальні платежі за будинок (за споживання світла та газу), купував за власні кошти продукти харчування, проводив ремонт будинку, міняв та купував вікна, за власні кошти купував газовий котел, телевізор та іншу побутову техніку.

Померла мати позивача, гр. ОСОБА_6 , тривалий час перебувала під впливом тяжкої для неї обставини, а саме, мала виснажливу хворобу, та постійно лікувалась, проходила реабілітації, і все це було за рахунок позивача та його дружини.

13 жовтня 2023 року гр. ОСОБА_6 померла, але як участі та фінансової допомоги для поховання матері відповідач також не приймала та не надала, взагалі на поховання своєї матері відповідач також не зв`явилась.

І в черговий раз всі фінансові витрати на поховання гр. ОСОБА_6 лягли на позивача та його дружину.

Ураховуючи викладене вище, враховуючи зазначене вище та відповідні докази, відповідач, гр. ОСОБА_10 , навмисно ввела покійну матір, гр. ОСОБА_6 , в оману щодо дійсності предмету договору та дійсності своїх намірів відносно матері, підписаного 20.05.2009 року щодо житлового будинку, який покійна вважала що підписує договір довічного утримання, замість підписаного договору дарування.

За наведеного позивач просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 20.05.2009, посвідченого Петриківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-1342, укладеного між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 в якості «дарувальника» та ОСОБА_5 в якості «обдарованої».

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечувала у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, також просила застосувати строк позовної давності, так як вимога про визнання договору недійсним заявлена через 15 років після його укладення.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові надані ними письмові докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що 12.05.2009 року ОСОБА_6 , уклала Договір Дарування належного їй житлового будинку, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Петриківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер - 2-1342, відповідно до якого, ОСОБА_6 , виступала в якості « ОСОБА_7 », а ОСОБА_5 , виступала в якості «Обдарованої», що підтверджується відповідною копією договору дарування та інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`яське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис: 735.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач по справі та сторона договору дарування ОСОБА_5 на даний час змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується копією паспорта.

Судом встановлено, зокрема шляхом визнання даного факту сторонами по справі, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_10 є рідними братом та сестрою, а померла ОСОБА_6 є їхньою матір`ю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (стаття204 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Підставою визнання договору дарування від 20.05.2009 недійсним позивач зазначив вчинення правочину під впливом обману.

Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15 зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 20.01.2021 у справі № 522/24005/17».

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, договір дарування від 20.05.2009 укладений в письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Петриківськоої державної нотаріальної контори Лимарем Є.В. Своїми підписами на договорі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні у ньому.

Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності даного правочину, а також не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_6 правочину під впливом обману з боку ОСОБА_5 .

Крім того посилання позивача на ту обставину, що ОСОБА_6 насправді бажала укласти договір довічного утримання, а не дарування взагалі свідчить про відсутність у позивача порушеного цивільного права, а отже і підстав для звернення з даним позовом.

Так відповідно до ст.. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст.. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:

1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини;

2) на вимогу набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Таким чином, навіть якщо припустити, що ОСОБА_6 насправді бажала укласти договір довічного утримання, а не дарування як на тому наполягає позивач, то в будь-якому випадку її внутрішня воля була б направлена на забезпечення одноособового володіння предметом договору відповідачем і право власності на спірний будинок залишалось би за відповідачем, а у позивача не виникло б право на спадщину за законом. Однак жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_6 протягом 14 років після укладення даного договору вчиняла якісь дії щодо його розірвання, у зв`язку з невиконанням якихось умов, матеріали справи не містять.

Отже, навіть доведення належними та допустимими доказами доводів позивача про бажання ОСОБА_6 насправді укласти договір пожиттєввого утримання, жодним чином не вказує на порушення права позивача оспорювати такий правочин, що стало однією з підстав, окрім підстави порушення позивачем процесуального строку без поважних причин, для відмови в прийнятті до розгляду під час судового засідання нових доказів (допит свідків), що не були заявлені разом з позовом чи хоча б до закінчення підготовчого судового засідання.

Суд вважає, що доводи, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, щодо відсутності догляду та турботи з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_6 не відносяться до предмету доказування позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, а могли б бути наведені відчужувачем у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків в позовних вимогах про розірвання договору довічного утримання.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсним договору дарування від 20.05.2009, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи представником відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даній справі.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).

У зв`язку з тим, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з не доведенням фактичних обставин справи щодо порушеного права позивача, питання щодо застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Також, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про те чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд відмовляє у позові, слід вважати, що відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову, а тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову.

Одночасно, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді сплати позивачем судового збору та за подачу заяви про забезпечення позову, слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 44, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Скасувати застосовані ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року заходи забезпечення позову, у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( місце знаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 )

Відповідач - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: О. А. Караул