Справа № 182/2161/21
Провадження № 2/0182/1256/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.08.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

07.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивує тим, що 25.01.2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 259 072 грн. за продаж магазину в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, про що ОСОБА_2 власноруч написав розписку.

До цього часу відповідач не уклав з позивачем договір купівлі-продажу магазину, кошти також не повернув.

05.02.2021 року позивач направив відповідачу поштовим зв`язком вимогу про повернення коштів, яка залишилась відповідачем без відповіді.

З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 259 072, 00 грн. Також просить суд стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою про відкриття провадження від 07.06.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву (а.с.23-24).

14.12.2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив. Зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.37-41).

Рішенням Вищої Ради правосуддя №86/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 81).

03.03.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями справу передано судді Багровій А.Г. (а.с.82).

Рішенням Вищої Ради правосуддя №527/0/15-23 від 25.02.2023 року суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.93).

29.06.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями справу передано судді Рунчевій О.В. (а.с.94).

Ухвалою від 07.08.2023 року справу прийнято до свого провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.96).

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до розписки про отримання грошових коштів від 03.02.2021 року, вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 , згідно договору продажу (куплі-продажу) магазину №1 від 25.01.2021 року, грошові кошти в розмірі 259 072,00 грн. Оплату здійснено в повному обсязі (а.с.31).

25.01.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір №1 купівлі-продажу магазину. Згідно якого до покупця з моменту повної оплати згідно даного договору в порядку встановленому законодавством переходять права продавця на фірмове найменування підприємства, товарний знак, знак обслуговування, все майно, база клієнтів.

Також, 25.01.2021 року між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі майна №1 до договору купівлі-продажу від 25.01.2021 року, який підписано сторонами. Згідно цього акту позивач прийняв від відповідача: приміщення 31,9 кв.м., що знаходиться в оренді ( АДРЕСА_1 , пом.2); торгові стелажі 3 (майно); торгові столи 3 (майно), холодильник 1 дв. 1 (майно); холодильник 2 дв. 1 (майно); морозильний ларь 1 (майно); електрообладнання, проводка 1 (майно); кондиціонер 1 (майно); холодильник кока-кола 1 (оренда); Холодильник Рудь 1 (оренда); морозильна камера 1(оренда); торгівельний ряд, ваги, вивіска (майно) (а.с.55).

Тобто, усі умови договору купівлі-продажу сторонами виконано повністю.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом даного спору є вимога про повернення грошових коштів, отриманих відповідачем за розпискою від 25.01.2021 року.

При зверненні до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказав, що спірні грошові кошти набуті відповідачем за наявності відповідної правової підстави, з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу магазину. Однак вказане суперечить зі змісту самої розписки, згідно якої відповідач отримав спірні грошові кошти згідно договору продажі (куплі-продажі) магазину №1 від 25.01.2021 року, який наданий суду відповідачем.

Також, за своїм змістом вказана розписка не є попереднім договором купівлі-продажу магазину, а також не є борговим документом, оскільки не містить зобов`язання щодо повернення коштів, порядку та строку їх повернення.

Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Також позивач зазначив, що передані позивачем і прийняті відповідачем кошти є авансом. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що аванс - це спосіб платежу, це грошова сума, яку боржник передає кредитору в рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Боржник, який видав аванс, має право витребувати його повернення у всіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору і не несе правові наслідки у вигляді відшкодування збитків у разі невиконання прийнятих на себе зобов`язань. А сторона, яка отримала аванс, не може бути зобов`язана до його повернення у більшому розмірі і до відшкодування збитків. Також на аванс не розповсюджується забезпечувальна функція, як при завдатку чи закладі, згідно за якою, якщо сторона уклоняється від виконання договору, вона втрачає кошти.

Згідно укладеного договору №1 купівлі-продажу магазину вартість підприємства, що продається і включається до його складу та переданого відповідно з цим покупцеві майна складає 259 072,00 грн., саме цю суму отримав відповідач від позивача згідно розписки, тобто в повному обсязі.

Станом на день розгляду даної справи, укладений між учасниками договір купівлі-продажу магазину від 25.01.2021 року є чинним та нерозірваним.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, а тому потребують захисту.

Судочинство у цивільних судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18 та від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова ВС від 21.09.2022 року у справі №645/5557/16-ц).

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України закріплено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені вище вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про стягнення коштів - необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заявлених до стягнення всіх судових витрат.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625, 626, 1047,1049 ЦК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева