Справа № 188/1363/22
Провадження № 2/188/63/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Місюра К.В.

за участю секретаря судового засідання: Лисяк А.Є.,

за участю представників сторін:

від позивача в режимі відеоконференції: ОСОБА_1

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 427 752 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот п`ятдесят дві) грн. 00 коп., відсотки у розмірі 30% річних за користування позикою в сумі 277 188 (двісті сімдесят сім тисяч сто вісімдесят вісім) грн. 00 коп., та судові витрати в сумі 7 049 (сім тисяч сорок дев`ять) грн. 40 коп. в зв`язку з його невиконанням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.04.2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 309 400, 00 грн., що на день передачі коштів за офіційним курсом НБУ складало 11 700, 00 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 10.11.2019р. Однак до теперішнього часу відповідач зазначену суму грошових коштів не повернув, вимогу позивача щодо повернення грошових коштів ігнорує, що і зумовило позивача звернутися до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснивши, що з дня подачі позову до суду відповідач постійно обіцяв повернути суму боргу, але кожен час відтерміновував повернення коштів та спільні перемови. Крім того, неодноразово навіть в судових засіданнях відповідач просив вирішити спір мирним шляхом, обіцявши добровільно повернути кошти, в зв`язку з чим слухання справи неодноразово відкладалось, але останній час відповідач на контакт не виходить, на телефонні дзвінки не відповідає і уникає зустрічей, що свідчить про його небажання повертати кошти в добровільному порядку.

Крім того, позивач зазначив про те, що позовна заява подана в межах строку позовної давності, оскільки зобов`язання відповідача повернути борг закінчилось 10.11.2019 року, а до суду позовна заява, згідно поштового конверту, була скерована 07.11.2022 року, що є в межах строку позовної давності.

Відповідач в судове засідання, що було призначене на 19.08.2024 року, не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 36, 42, 53, 64, 66, 75, 80, 81, 85, 90, 99, 104, 107, 112, 118).

Будь-яких клопотань та заяв до суду від відповідача не надійшло.

Про обізнаність відповідача про наявність справи свідчать також неодноразові заяви відповідача про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судових засідань, які також наявні в матеріалах справи.

Крім того, відповідач був присутній на одному із засідань, не заперечував факт отримання ним грошових коштів від позивача та просив його відкласти, надавши йому строк для добровільного вирішення спору, але в подальшому в судове засідання більше не з`явився з невідомих причин. Не надавши суду будь-яких пояснень.

Враховуючи обставини справи та тривалий строк перебування справи на розгляді, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.04.2019р. між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладений договір позики, за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 309 400, 00 грн., що на день передачі коштів за офіційним курсом НБУ складало 11 700, 00 доларів США (а.с. 6).

Відповідно до п. 1.3. договору строк надання позики: з моменту передачі грошових коштів до 10.11.2019р.

Згідно п. 3.2. Договору у разі неповернення у передбачений строк грошових коштів відповідач зобов`язувався сплатити відсотки у розмірі 30 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань по поверненню заборгованості та наявність боргу відповідача у сумі 427 752, 00 грн., що відповідає сумі курсу долара на день звернення до суду, а також 30% річних за період з 11.11.2019р. по день звернення до суду, тобто 05.11.2022р. в сумі 277 188, 00 грн., що і є причиною спору.

Відповідно до змісту ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що 30.04.2019 року відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача в борг 309 400, 00 грн., які зобов`язався повернути до 10.11.2019 року згідно з п. 1.2, 1.3. договору позики № 19/04.

Позика була оформлена відповідним договором та актом передачі грошових коштів, але відповідач суму позики станом на день звернення до суду, тобто 07.11.2022р. не повернув.

Відповідач не виконав належним чином умови договору і станом на 05.11.2019 року має заборгованість - 704 940, 00 грн., з яких:

- 427 752, 00 грн. - заборгованість по позиці за договором, з урахуванням курсу долара США станом на 05.11.2022р.;

- 277 188, 00 грн. - заборгованість за відсотками, згідно п. 3.2. Договору.

Так, згідно п. 3.2. Договору у разі неповернення у передбачений строк грошових коштів відповідач зобов`язувався сплатити відсотки у розмірі 30 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до акту передачі грошових коштів від 30.04.2019р., складеного та підписаного позивачем та відповідачем, останнім отримано від позивача грошові кошти в розмірі 309 400, 00 грн., які він зобов`язався повернути повністю у строки згідно з договором позики грошей, укладеного 30.04.2019 року.

Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд керується положеннями ч.1ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю акт передачі грошових коштів також є документом, який складається боржником та кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Сторони домовились щодо розміру процентів за договором позики, про що свідчить умови договору позики.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що законом не передбачене обов`язкове нотаріальне посвідчення договору позики, а дійсність договору позики встановлюється його письмовою формою, якої сторони дотримались при укладенні договору позики.

Окремі умови договору позики або договір в цілому не визнавались відповідачем недійсним та відповідач не заявляв на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України такої вимоги.

Крім того, враховуючи процесуальну поведінку відповідача в процесі розгляду вказаної справи, а саме: неподання останнім відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових заперечень та зустрічних заяв з приводу предмету позову, відсутність оскарження дійсності укладеного договору, а також виявлення бажання врегулювати питання мирним шляхом та обіцянки повернення коштів, суд вважає вказану поведінку відповідача, як фактичне погодження з невиконанням ним умов договору з повернення коштів та визнання позову в цілому.

У зв`язку з неповерненням грошей у строки, передбачені п. 1.3 договору, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою в розмірі, передбаченому п. 3.2 договору, а саме 30% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто розмір відсотків, встановлений договором, що не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути також судовий збір у сумі 7 049, 40 грн., сплачений останнім при подачі позову, що підтверджується квитанцією.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 57-60, 79, 88, 212, 213-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість в сумі 704 940 (сімсот чотири тисячі дев`ятсот сорок) грн. 00 коп., з яких: заборгованість за договором - 427 752 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот п`ятдесят дві) грн. 00 коп., відсотки у розмірі 30% річних за користування позикою в сумі 277 188 (двісті сімдесят сім тисяч сто вісімдесят вісім) грн. 00 коп., та судові витрати в сумі 7 049 (сім тисяч сорок дев`ять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра