21 серпня 2024 року м. Київ
провадження № 61-7530св23
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А. В. про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого 22 листопада 2010 року.

У березні 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на це рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.

Ухвала мотивована тим, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня ухвалення судового рішення, а доказів виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне її подання, у матеріалах справи немає.

Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження

Направляючи справу для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що, постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2020 року, апеляційний суд не перевірив обставини, пов`язані зі складанням повного судового рішення та його оприлюдненням у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у зв`язку з чим дійшов передчасного про відмову у відкритті апеляційного провадження. Зокрема, апеляційний суд не встановив наявність доказів на підтвердження дати складання повного тексту рішення суду першої інстанції та вручення повного тексту оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції стороні, яка не була присутньою при його ухваленні.

Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повністю погодитися не можу з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

В цій справі апеляційний суд установив, що оскаржуване рішення суд першої інстанції ухвалив 10 травня 2020 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав 20 березня 2023 року, тобто, більше, ніж через рік після його постановлення. При цьому, суд зазначив, що позов подано у травні 2018 року. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 намагався дізнатись про стан розгляду його позовної заяви з травня 2018 року до лютого 2023 року та отримати копію судового рішення у справі, по якій він є позивачем, у матеріалах справи відсутні. Докази виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою, в матеріалах справи відсутні.

Оскільки апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня ухвалення оскарженого судового рішення, тому наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, виходячи з вимог частини другої статті 358 ЦПК України. При цьому поважність причин пропуску такого строку значення немає.

Висновок колегії суддів, що строк на апеляційне оскарження слід відраховувати з дня оприлюднення рішення суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень суперечить положення статті 358 ЦПК України та висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який зроблений в постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

У зазначеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначав про неповідомлення його про розгляд справи або про виникнення обставин непереборної сили і доказів на підтвердження таких обставин не надавав.

Вважаю, що колегії суддів належало прийняти постанову про залишення без змін ухвали апеляційного суду від 03 травня 2023 року, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2020 року на підставі частини другої статті 358 ЦПК України. Не може бути підставою для задоволення касаційної скарги доводи ОСОБА_2 про невчасне внесення рішення суду першої інстанції до Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки вказана обставина не може бути підставою для скасування судового рішення відповідно до норм процесуального права. Вказані обставини не змінюють порядок вирахування строку на апеляційне оскарження (див. постанови Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 752/178/19, від 26 червня 2024 року у справі № 757/33179/19).

СуддяМ. Є. Червинська