Справа № 461/9008/20 Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П.
Провадження № 22-ц/811/650/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю - представника позивача - адвоката Столяренка В.О., прокурора Слиш Г.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка підписана представником Столяренком Василем Олеговичем , та Львівської обласної прокуратури на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року (повний текст рішення складено 06 лютого 2024 року) та апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури і Державної казначейської служби України на додаткове рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року (повний текст рішення складено 15 квітня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державної Казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, про відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Державного бюджету в свою користь, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування моральної шкоди 603 000 грн 00 коп. та судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він відповідно до наказу в.о. директора регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області № 100 о/с від 31 серпня 2016 року працював на посаді начальника територіального сервісного центру № 4648. 24 листопада 2016 року на його робочу місці в службовому кабінеті працівниками СУ ГУ НП у Львівській було проведено обшук. 28 грудня 2016 року йому було вручено підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, а саме, пропозиції та обіцянці здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави за неправомірну вигоду для себе, а також одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави. 03 січня 2017 року до Старосамбірського районного суду Львівської області надійшов обвинувальний акт відносно нього. Вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 листопада 2017 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України і виправдано. Ухвалою колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 21 січня 2019 року вирок щодо нього залишено без змін. Постановою Верховного суду від 30 жовтня 2019 року ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 січня 2019 року залишено без змін. Незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у формі страждань, позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршенням відносин з оточуючими людьми, безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними обшуками, зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної Казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн 00 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 12 006 грн 62 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року заяву представника позивача адвоката Столяренка Василя Олеговича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12600 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та Львівська обласна прокуратура.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що, стягуючи на відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 300 000 грн 00 коп., суд першої інстанції не встановив фактичний розмір завданої шкоди, який підтверджений, зокрема, висновком, експерта. Визначений експертом розмір моральної шкоди, відповідачами не спростований, а місцевий суд в оскаржуваному рішення не навів мотивів відхилення цього висновку та відповідних мотивів щодо визначення судом розміру моральної шкоди.

Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив усіх доводів позивача щодо обґрунтуванням ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди. Сума, присуджена судом до відшкодування, позивачем не доведена. Вказує, що місцевим судом невірно визначено час перебування позивача під слідством та судом, адже такий починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину та закінчується набранням виправдувальним вироком законної сили. Тому висновки суду про зарахування до цього періоду часу касаційного перегляду кримінальної справи є невірними. Зазначає, що розмірі моральної шкоди визначає суд, а не психолог у висновку. В матеріалах справи відсутні об`єктивні (документальні) докази того, що позивачу завдано саме душевні та психічні страждання, які потребують додаткових матеріальних затрат або такі спричинили інші негативні для нього наслідки.

В березні 2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив Львівської обласної прокуратури на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який мотивовано тим, що під час проведення обшуку 24 листопада 2016 року в службовому кабінетів позивача не було допущено порушень вимог КПК України, такий проводився на підставі ухвали слідчого судді.

В березні 2024 року надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, який підписаний представником Столяренком Василем Олеговичем , в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, і такий мотивований необґрунтованістю поданої скарги.

Відзив на апеляційні скарги на рішення суду від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Додаткове рішення суду першої інстанції оскаржили Львівська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України.

Апеляційна скарга прокуратури мотивована тим, що стягуючи витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції не звернув увагу, що у справі відсутні докази про їх фактичність, неминучість, розумність та обґрунтованість. Даний спір не є складним за своєю процесуальною специфікою.

Просять додаткове рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року скасувати, прийняти нове, яким відмовити повністю у стягненні витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга казначейської служби мотивована тим, що суд першої інстанції без жодної правової підстави стягнув судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, з державного бюджету, а не зі сторін у справі.

Просить скасувати додаткове рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу з Державного бюджету України.

В червні 2024 року надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, який підписаний представником Столяренком Василем Олеговичем , в якому міститься прохання залишити їх без задоволення, а додаткове рішення - без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю додатково рішення.

Відзив на апеляційні скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача -адвоката Столяренка В. О., який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційних скарги Львівської обласної прокуратури та Державної Казначейської служби України та прокурора Слиш Г. С., яка підтримала подані Львівською обласною прокуратурою скарги та заперечила проти задоволення апеляційних скарг позивача та Державної Казначейської служби України, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Столяренком В. О. , слід залишити без задоволення, а апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28 грудня 2016 року прокурором винесено повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 369-2 КК України, за матеріалами досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000888 від 05.10.2016.

Вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України і виправдано.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2019 року вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 листопада 2017 року відносно ОСОБА_2 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора Бігуна А.О. без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 січня 2019 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції - без задоволення.

Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються.

Висновком експерта від 06 червня 2023 року № СЕ-19/114-23/5898-ПС встановлено, що у ОСОБА_2 внаслідок безпідставного обвинувачення пред`явленого у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000888, виникли негативні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості. Ситуація, що досліджувалася за справою, є психотравмувальною для ОСОБА_2 і такою, внаслідок якої йому завдані психологічні страждання як основа правового поняття моральної шкоди. ОСОБА_2 спричинені психологічні страждання як основа правового поняття моральної шкоди. За умов ситуації безпідставного звинувачення та проведення розслідування провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000888, що досліджуються у справі - орієнтовно-рекомендований розмір відшкодування (у грошовому еквіваленті) спричинених ОСОБА_2 психологічних страждань (моральної шкоди) становить 90 МЗП (мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення судом). Рішення, щодо визначення грошового розміру компенсації завданих ОСОБА_2 моральних страждань, є прерогативою суду.

Щодо суті позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункти 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону).

У частині першій, п`ятій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №750/5383/22 зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17».

Аналогічні висновки викладено в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, на яку посилається прокуратура у поданій апеляційній скарзі.

При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (див. постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц).

Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку також посилається прокуратура у поданій апеляційній скарзі, зазначено, що: «межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебував під слідством і судом з 28 грудня 2016 року (дата повідомлення позивачу про підозру) до 21 січня 2019 року (дата постановлення ухвали апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку, тобто набрання вироком законної сили), що становить 754 дні, тобто 24 місяці 24 дні.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає неправильними висновки місцевого суду про те, що позивач перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (28 грудня 2016 року) до моменту набрання законної сили рішенням Верховного Суду, яким його було виправдано (30 жовтня 2019 року), що становить 34 місяців та 2 календарні дні.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100 гривень.

Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (31 січня 2024 року) мінімальна заробітна плата становила 7 100,00 грн, то за період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування складає 175 896 грн 77 коп. (24 х 7 100,00 =170 400,00; (7 100,00 : 31) х 24 = 5 496,77; 170 400,00 + 5 496,77 = 175 896, 77 ), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але не граничним.

Судова практика суду касаційної інстанції з цього питання є усталеною (див. постанови Верхового Суду від 10 серпня 2022 року у справі №521/8508/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 викладено правовий висновок про те, що: «законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд врахувавши конкретні обставини справи, що переглядається, які повно та всебічно встановлені судом першої інстанції, зокрема, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, який у зв`язку з цим зазнав значних репутаційних ризиків, оскільки працював на керівній посаді в системі Міністерства внутрішніх справ України, а саме начальником ТСЦ № 4648 РСЦ МВС у Львівській області та за час роботи зарекомендував себе як висококваліфікований спеціаліст, з огляду на ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під слідством і судом, порушення, допущені органом досудового розслідування, які не були усунуті прокуратурою під час досудового провадження (що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку), ймовірну глибину та тривалість душевних і психічних страждань позивача, неможливість повної самореалізації в різних сферах його життя (сімейному, професійному), утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, а також засади розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений місцевим судом, є достатньо обґрунтованим, а відтак таким, що буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

При цьому, місцевим судом вірно враховано, що відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача і має виключно компенсаційний характер.

Підстав для його зменшення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене, невірне визначення судом першої інстанції періоду перебування позивача під судом і слідством в цілому не вплинуло на визначений ним розмір відшкодування моральної шкоди.

Отже, відповідні доводи апеляційної скарги прокуратури щодо невірного визначення розмір відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже в матеріалах справи наявні докази того, що позивачу завдано душевні та психічні страждання, які спричинили негативні для нього наслідки, у зв`язку із незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Випадки, коли має місце обов`язкове призначення експертизи судом визначені в статті 105 ЦПК України, яка з огляду на предмет спору у справі, що переглядається, є незастосовною.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Слід враховувати, що призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц, який підтриманий Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 462/6463/16-ц.

При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Разом з цим суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції, прийняв до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивача змін, його тимчасову непрацездатність, яка, зокрема, мала місце під час досудового розслідування в ході проведення обшуку за місцем роботи позивача, характер, тривалість і обсяг заподіяних йому моральних страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості, врахував висновок експерта як один із доказів у справі, надавши йому відповідну правову оцінку, й обґрунтовано вважав справедливою сумою компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 300 000 грн 00 коп.

Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги позивача (щодо неврахування висновку експерта), та погоджується з аналогічними доводами прокуратури.

Щодо належних відповідачів у справі.

У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в порядку, на підставі статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Відповідачами у справі позивач визначив органи, діяннями яких завдано шкоду (Львівську обласну прокуратуру, Головне управління Національної поліції у Львівській області), зазначивши співвідповідачем Державну Казначейську службу України, через яку, на його думку, держава бере участь у справі як відповідач.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), ДКСУ (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та по суті є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19, зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної Казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в мотивувальній частині рішення про те, що оскільки Державна казначейська служба України прямо не порушувала права ОСОБА_2 , вона не може вважатися належним відповідачем, однак в резолютивній частині рішення не зробив висновку про відмову в задоволенні позову до Державної казначейської служби України через його пред`явлення до неналежного позивача. Наведене не спростовують висновки місцевого суду щодо належності до складу відповідачів Державної казначейської служби України, оскільки законодавством України передбачений порядок відповідальності органу державної влади, відповідно до якого кошти списуються з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, адже такі висновки є невірними, з тих підстав, що кошти стягуються з Державного бюджету України, про що судом правильно зазначено в резолютивній частині рішення.

Щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати (пункт 6 частини першої статті 264 ЦПК України).

У резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат (пункт 2 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Порядок відшкодування витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз врегульовано положеннями статті 139 ЦПК України.

В силу вимог частини четвертої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом зокрема, експерту, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок.

Частиною шостою цієї статті Кодексу визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється на підставі положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, другої цієї статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Підпунктом 13 пункту 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої органами дізнання та досудового слідства. Проте не звільнений від сплати інших судових витрат, зокрема, витрат на проведення експертизи.

Водночас, звільнення позивача від сплати судового збору не означає, що відповідач не має відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи. Змінюється лише спосіб компенсації цих витрат.

При цьому, розподіл інших судових витрат здійснюється у відповідності до вимог процесуального закону.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 29 листопада 2022 року призначено у справі судово-психологічну експертизу, за проведення якої позивачем оплачено 12 006 грн 62 коп., згідно чеку від 28 квітня 2023 року.

В постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №759/17012/16-ц зазначено, якщо висновок експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи не був взятий за основу як доказ, витрати за проведення такої експертизи не підлягають стягненню з Державної казначейської служби України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 141 ЦПК, тобто судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (див. постанову Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі №495/7377/21).

Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 2-23/2008.

З огляду на наведене, помилковим є висновок суду першої інстанції, з посиланням на положення статті 141 ЦПК України про те, що витрати по судовому збору необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Встановивши, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі, судовий збір за подання позову (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) підлягає стягненню в рівних частинах з обох (належних відповідачів).

Також з Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області як належних відповідачів у справі в рівних частинах підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам витрати, пов`язані із проведенням експертизи, які є документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом справи, адже судом враховано в якості доказу згаданий висновок експерта.

Щодо додаткового рішення суду.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина четверта цієї статті перед дбача, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.

Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Подана позовна заява містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, до якого включено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн 00 коп., які позивач просив стягнути з відповідача.

До закінчення судових дебатів представник позивача зробив заяву, що ним буде подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу.

02 лютого 2024 року (тобто в строк, визначений частиною восьмої статті 141 ЦПК України) позивачем подано заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, до якої додано договір про надання правової допомоги від 04 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Столяренком В О., акт приймання наданих послу № 1 від 31 січня 2024 року на суму 25 200 грн 00 коп., згідно з яким надано такі послуги як складання процесуальних документів (9 год. х 1 200,00 грн (вартість за одну людино-годину)) на загальну суму 10 800 грн 00 коп. та участь в судових засіданнях (12 год х 1 200,00 грн (вартість за одну людино-годину)) на загальну суму 14 400 грн 00 коп., а також рахунок № 1 від 31 січня 2024 року на суму 25 200 грн 00 коп. з призначенням платежу: оплата за правничі послуг згідно рахунку № 1 від 31 січня 2024 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 04 листопада 2022 року.

Львівська обласна прокуратура подала заперечення щодо обґрунтованості суми витрат на професійну правничу допомогу, в якому зазначає, що позов подано у жовтні 2020 року, а договір про надання правової допомоги укладено в листопаді 2020 року Попередній розрахунок вказаний в позовній заяві на суму 15 000 грн 00 коп., а до стягнення заявлено витрати на суму 25 200 грн 00 коп. Вказана сума є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи з урахуванням обсягу наданих послуг та виконаних робіт.

Державна казначейська служба України подала відзив на заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, який мотивований тим, що такі витрати не підлягають стягненню з Державного бюджет України.

Головне управління Національної поліції у Львівській області не скористалося правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення вірно вважав, що понесені витрати на правову допомогу також необхідно стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте помилився щодо визначення цієї пропорції, адже до стягнення було заявлено 603 000 грн 00 коп., а судом задоволено до стягнення 300 000 грн 00 коп., що становить 49,75 %, а не 50 % як помилково вважав місцевий суд.

При цьому, судом першої інстанції правильно не враховані заперечення прокуратури щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, адже такі жодним чином не обґрунтовані. Мотиви щодо дати подання позову, та дати укладення договору між позивачем та адвокатом, колегія суддів, з огляду на зміст акту приймання наданих послуг, відхиляє, адже такий не містить такої послуги як складання саме позовної заяви, оскільки у ньому зазначено про складання процесуальних документів.

Колегія суддів відхиляє аргумент скарги про наявність такої підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу як незначна складність справи, що розглядається, при цьому враховуючи строк її розгляду, значимість для позивача.

Критично оцінюються доводи про те, що у справі відсутні докази щодо витрат на професійну правничу допомогу про їх фактичність, неминучість, розумність та обґрунтованість, адже такі в повній мірі спростовуються матеріалами справи.

З огляду на висновки цієї постанови щодо належності відповідачів у справі, зокрема, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, суд першої інстанції невірно стягнув витрати на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, а не з осіб, діями яких позивачу завдано шкоду та через яких державна діє у даних відносинах.

Підстав для зменшення розміру відшкодування витрат позивача на правову допомогу в суді першої інстанції з власної ініціативи, колегія суддів не встановила.

Щодо розбіжності розміру витрат в попередньому розрахунку та в заяві про їх стягнення, колегія суддів виходить з того, що позивачем доведено неможливість їх понесення на час подання позову, адже позивач не розраховував, що справа буде розглядатись понад 3 роки, яка кількість судових засідань відбудеться протягом строку розгляду справи.

Тобто, доводи апеляційної скарги прокуратури та казначейства знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

З огляду на висновки, яких дійшла колегія суддів, рішення суду в частині вирішення позовних вимог до Державної казначейської служби України слід скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні.

Мотивувальна частина рішення підлягає зміні (в частині невірного вирішення питання щодо строку перебування позивача під слідством та судом) шляхом її викладення в цій частині в редакції цієї постанови, в решті ж у цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат слід скасувати, та вирішити питання щодо їх розподілу у спосіб стягнення таких (судового збору та витрат на проведення експертизи) пропорційно розміру задоволених позовних вимог в рівних частинах з належних відповідачів.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів також дійшла висновку, що додаткове рішення місцевого суду підлягає зміні у спосіб викладення його резолютивної частин в новій редакції, з урахуванням висновків щодо розміру витрати на професійну правничу допомогу, а також суб`єктів, з яких такі витрати підлягають стягненню. В решті додаткове рішення належить залишити без змін.

Відтак, апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України слід задовольнити частково.

Апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, адже її доводи не спростовують вірні висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо поданих апеляційних скарг, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі закону, а також з огляду на характер оскаржуваних рішень, підстави для розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Столяренком Василем Олеговичем , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року, задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в їх задоволенні відмовити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо цих вимог в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 31 січня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь держави по 1 499 грн 96 коп. з кожного судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 по 2 986 грн 49 коп. з кожного, витрат за проведення судово-психологічної експертизи.

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на додаткове рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року, задовольнити частково.

Додаткове рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини додаткового рішення в такій редакції:

«Стягнути з Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 по 6 268 грн 50 коп. з кожного, судових витрат на професійну правничу допомогу».

В решті додаткове рішення суду залишити без змін.

Поновити дію додаткового рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року у незміненій під час апеляційного перегляду частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич