РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1079/24

Номер провадження 2/495/991/2024

24 липня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , уклала шлюб з ОСОБА_2 та після реєстрація шлюбу прізвище позивача - ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивачки - ОСОБА_5 , продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була трьох кімнатною та після смерті батька, матері стало важко оплачувати комунальні платежі такої великої квартири. Саме тому, мама вирішила продати свою трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_2 та купити однокімнатну квартиру для себе, решту коштів, що становили різницю вона віддала позивачу - своїй єдиній донці, на власні потреби.

Крім того, мати настояла на тому, щоб купувати (оформляти) квартиру саме на ім?я позивачки посилаючись на те, що це в майбутньому квартира все одно перейде у її власність як спадкове майно та таким чином можна уникнути формальних питань спадщини, витрати коштів та часу.

Як зазначає позивач, у неї з матір`ю завжди теплі та тісні відносини, вони довіряяють одна одній, позивачка її поважає та завжди дбає про неї, піклується її здоров?ям.

03.06.2015 року був укладений договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 за яким - ОСОБА_1 , придбала у ОСОБА_6 вказану квартиру за 238 400,00 грн. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Штогріною О.І., реєстровий номер 771, реєстраційний номер об`єкту 01.

Вже 04.07.2015 року було зареєстровано постійне місце проживання мами в цій квартирі - квартира АДРЕСА_3 , що вбачається з даних її паспорта.

Сума коштів, що склали різницю між трьох кімнатною та однокімнатною квартирою позивачка поклала у сімейний бюджет та в листопаді 2020 року вони з ОСОБА_2 придбали земельну ділянку АДРЕСА_4 , площею 0,0300 га, кадастровий номер: :02:005:0182, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, у тому числі на мої кошти від продажу квартири батьків по АДРЕСА_2 .

Підставою звернення до суду з даним позовом є зміст ст. 60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, набуте позивачкою нерухоме майно у вигляді квартири по АДРЕСА_5 , яка фактично є власністю мами, та земельна ділянка в смт Затока законодавець відносить до об`єктів спільно нажитого майна подружжя в той час як ОСОБА_2 , не має жодного відношення до вказаних об`єктів нерухомості.

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

У підготовче засіданні позивач не з`явилася, надали суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечував щодо їх задоволення, наслідки визнання позовних вимог та розгляду справи без участі сторони зрозумілі.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Положенням ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18 червня 2011 року між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований був Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 376. Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 червня 2011 року, виданого Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

За час перебування у шлюбі сторонами набуте майно, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_6 .

Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. та зареєстровано у реєстрі за № 771.

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується також відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38469798 від 03.06.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що така квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за власні кошти, а саме куплена матір`ю позивачки за кошти від продажу іншого нерухомого майна.

Норми права, якими керувався суд.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числів судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц, провадження N 14-325цс18.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч. ч. 1-3ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя,за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене та те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання квартири об`єктом права особистої приватної власності позивача.

Що стосується вимог позивачки щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку АДРЕСА_4 , площею 0,0300 га, кадастровий номер: :02:005:0182, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, то такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

В матеріалах справи відсутні докази як щодо самого факту придбання такого майна, часу його придбання та вартості, так і взагалі щодо факту його наявності.

Підсумовуючи усе зазначене, встановивши наведені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, згідно ст. 57, 60, 61, 70, 104, 105, 110, 112, 114 СК України, керуючись ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю подружжя задовольнити частково.

Припинити режим спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 38,00 кв.м., у тому числі житловою площею 20,6 кв.м.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 38,00 кв.м., у тому числі житловою площею 20,6 кв.м

У задоволені іншої частини позову, а саме, що стосувалися вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку АДРЕСА_4 , площею 0,0300 га, кадастровий номер: :02:005:0182, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва та припинення режиму спільної сумісної власності подружжя на вказане майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ).

Відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_7 )

Суддя Н.Д. Анісімова