Постанова

Іменем України

30 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 541/1409/22

Провадження № 61-18020св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Червинської М. Є. - розглянув у порядку письмового провадження справу за участю

позивача - ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Хименко Богдана Володимирівна (далі - адвокат),

відповідача- Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач)

про зобов`язання закінчити виконавче провадження, визнання винними дій і стягнення відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою позивача на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року, ухвалене суддею Городівським О. А., та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. У кримінальному провадженні суд щодо позивача ухвалив обвинувальний вирок. Зокрема задовольнив цивільний позов, стягнувши з позивача відшкодування завданої державі шкоди. Після апеляційного перегляду вирок набрав законної сили. Суд видав виконавчий лист. На підставі нього державний виконавець відкрив виконавче провадження та наклав арешт на майно позивача і його банківські рахунки. Згодом касаційний суд скасував ухвалу суду апеляційної інстанції щодо перегляду вироку позивачеві та скерував кримінальну справу на новий розгляд до апеляційного суду.

2. Позивач вважав, що після того, як касаційний суд скасував ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні державний виконавець безпідставно зупинив виконавче провадження, а не виніс постанову про закінчення останнього. Тому позивач звернувся у порядку цивільного судочинства з позовом до відділу державної виконавчої служби про зобов`язання закінчити виконавче провадження, визнати винними дії цього відділу та стягнути відшкодування моральної шкоди.

3. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог. Вважали, що у відділу державної виконавчої служби не було підстав для закриття виконавчого провадження, адже втрата законної сили рішенням суду, на підставі якого видали виконавчий документ, не зумовлює необхідність автоматичного закриття виконавчого провадження.

4. Позивач у касаційній скарзі стверджував, зокрема, про те, що після скасування ухвали апеляційного суду у кримінальному провадженні не можна видати виконавчий лист на виконання вироку суду першої інстанції. Тому виконавче провадження слід було завершити.

5. Верховний Суд мав відповісти, зокрема, на питання про те, чи може боржник у виконавчому провадженні оскаржити за правилами позовного провадження у цивільному судочинстві діяння, пов`язані з виконанням судового рішення. Відповідь на це питання негативна. Вимога позивача зобов`язати відділ державної виконавчої служби закінчити виконавче провадження по суті є скаргою боржника як сторони виконавчого провадження на діяння органу, який виконує судове рішення, а не позовною вимогою про захист порушеного цивільного права чи інтересу.

(2) Зміст позовної заяви

6. 19 липня 2022 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив: (1) зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 від 23 листопада 2021 року згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; (2) визнати відповідача винним в обмеженні прав позивача, передбачених статтею 41 Конституції України, та «стягнути з нього моральні збитки» у розмірі 1 грн. Мотивував вимоги так:

6.1. 23 листопада 2021 року відповідач відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 1-кп/541/35/2019, виданого 17 листопада 2021 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області на виконання вироку цього суду від 15 квітня 2019 року й ухвали Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року.

6.2. 29 червня 2022 року Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду скасував ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у кримінальній справі та передав останню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

6.3. 12 і 14 липня 2022 року позивач подав відповідачеві заяви про призупинення та закінчення відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1.

6.4. 15 липня 2022 року державний виконавець на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» незаконно зупинив, а не закінчив виконавче провадження; крім того, помилково застосував приписи цієї статті.

6.5. Державний виконавець безпідставно заблокував всі рахунки позивача та наклав арешт на його майно.

(3) Зміст судових рішень

7. 21 липня 2022 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті провадження у цивільній справи, оскільки спір належить до юрисдикції адміністративного суду;

8. 10 січня 2023 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2022 року та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

9. 21 квітня 2023 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:

9.1. 14 вересня 2021 року Полтавський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою залишив без змін вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року у справі № 541/1700/18. Згідно з цим вироком суд засудив позивача за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України до покарання у виді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних підприємствах, строком на 2 роки, зі штрафом на користь держави у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 грн. У вироку суд вирішив цивільний позов: стягнув з позивача на користь Державного підприємства «Миргородське лісове господарство» 424 610,33 грн.

9.2. 17 листопада 2021 року на виконання вироку у справі № 541/1700/18 суд видав виконавчий лист про примусове стягнення з позивача 424 610,33 грн. для відшкодування шкоди, завданої злочином.

9.3. На підставі постанов від 23 листопада 2021 року та 10 лютого 2022 року державний виконавець наклав арешт на кошти позивача на його банківських рахунках, а також на майно, зокрема на земельну ділянку, легковий автомобіль і причіп, що перебувають у власності позивача.

9.4. 29 червня 2022 року Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду прийняв постанову, згідно з якою ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року скасував і передав справу на новий розгляд до апеляційного суду.

9.5. 2 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача з вимогою зупинити виконавче провадження, а 14 липня 2022 року - закінчити виконавче провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 15 липня 2022 року державний виконавець зупинив виконавче провадження № НОМЕР_1 згідно зі статтею 38 вказаного Закону черезповторний перегляд вироку в апеляційному суді.

9.6. Позивач сам ініціював зупинення виконавчого провадження, подавши відповідне звернення, яке не відкликав. Таке зупинення залежало від активних дій саме позивача. Одночасне подання двох звернень із різними вимогами підтверджує недобросовісність заявника щодо державного виконавця.

9.7. Позивач просить суд зобов`язати відповідача закінчити зупинене виконавче провадження. Таке зупинення перешкоджає прийняттю інших рішень, окрім як спрямованих на відновлення виконавчого провадження. Законність постанови державного виконавця від 15 липня 2022 року не є предметом цього судового розгляду, бо відповідної вимоги позивач не заявив. Вихід за межі заявлених вимог суперечить положенням статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо диспозитивності судового процесу та балансу інтересів його учасників.

9.8. Відсутні підстави, з якими закон пов`язує закриття виконавчого провадження згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

9.9. Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року, на підставі якого виданий виконавчий лист, не був скасованим. Поняття «визнання нечинним рішення» нетотожне поняттю «втрата законної сили». Словосполучення «визнання нечинним рішення» вказує на те, що дію має вчинити певний вищий суб`єкт (або навіть суд за відповідним позовом). Стаття 436 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) передбачає вичерпний перелік повноважень суду касаційної інстанції. Повноваження визнати рішення судів нижчих інстанцій нечинними у цьому переліку відсутнє.

9.10. Пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає як одну з підстав закриття виконавчого провадження визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Порядок вчинення відповідної процесуальної дії визначає стаття 432 ЦПК України. Згідно з нею суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково, або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

9.11. Втрата законної сили рішенням суду, на підставі якого видали виконавчий документ, не зумовлює необхідність автоматичного закриття виконавчого провадження. Таку втрату можна розглядати як один із доводів для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Протепозивач відповідним механізмом не скористався.

9.12. У поведінці відповідача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 немає протиправності. Тому у задоволенні вимоги щодо покладення на відповідача зобов`язання закінчити виконавче провадження слід відмовити.

9.13. Позивач не довів наявності обов`язкових елементів складу делікту, зокрема, протиправності дій відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та моральними стражданнями позивача. Це є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідної вимоги, належним відповідачем за якою є держава в особі уповноваженого органу державної влади.

10. 27 листопада 2023 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував так:

10.1. Необґрунтованими є посилання позивача на те, що державний виконавець виніс постанови від 23 листопада 2021 року та 10 лютого 2022 року про арешт майна боржника із порушенням законодавства, адже він це зробив до прийняття 29 червня 2022 року Верховним Судом у складі суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду постанови. Згідно з останньою Верховний Суд скасував ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, а справу скерував на новий розгляд до апеляційного суду. Тому зазначені постанови державний виконавець виніс правомірно.

10.2. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

(4) Зміст вимог касаційної скарги

11. 18 грудня 2023 року позивач через адвоката сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року й ухвалити нове - про задоволення позову.

(5) Зміст ухвал суду касаційної інстанції

12. 8 січня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою поновив позивачеві строк на касаційне оскарження та відкрив касаційне провадження на підставі пунктів 1 і 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

13. 21 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14. Позивач мотивував касаційну скаргу так:

14.1. Без рішення суду апеляційної інстанції виконавчий лист на виконання вироку, який був оскаржений в апеляційному порядку, видати не можна. Державний виконавець безпідставно застосував припис статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» та зупинив виконавче провадження після скасування касаційним судом судового рішення апеляційної інстанції та скерування справи на новий розгляд до апеляційного суду. Жодна із підстав, передбачених у вказаній статті, не стосується такої ситуації.

14.2. Виконавче провадження слід закінчити на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

14.3. У правозастосовній практиці немає справ, які з аналогічними або подібними за змістом обставинами, коли б касаційний суд скерував справу на новий розгляд до апеляційного суду та постало питання про закриття чи зупинення розпочатого до цього виконавчого провадження. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 38 та пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (про те, яку дію слід вчиняти за подібних правовідносин: зупинити чи закрити виконавче провадження).

14.4. Позивач правомірно заявив вимогу до держави в особі відповідача як органу державної влади, який завдав позивачу шкоду. Суди не врахували висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (щодо держави як належного відповідача).

(2) Позиції інших учасників справи

15. 27 березня 2024 року відповідач сформував у системі «Електронний суд» заяву про закриття провадження у справі. Повідомив, що 26 березня 2024 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у постанові від 12 березня 2024 року у справі № 541/1700/18 Полтавський апеляційний суд скасував вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року, на підставі якого видані виконавчі листи у вказаних виконавчих провадженнях.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

16. 8 січня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на підставах, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України.

17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

18. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи може боржник у виконавчому провадженні оскаржити в позовному провадженні у цивільному судочинстві діяння, пов`язані з виконанням судового рішення?

19. Позивач просив зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження, визнати його винним в обмеженні прав позивача та відшкодувати моральну шкоду, оскільки, на думку позивача, не було підстав для зупинення виконавчого провадження після скасування касаційним судом постанови апеляційного суду у кримінальному провадженні та скерування кримінальної справи на новий розгляд до апеляційного суду.

19.1. Суди першої й апеляційної інстанцій вважали, що для закінчення закриття виконавчого провадження немає підстав. Втрата законної сили рішенням суду, на підставі якого видали виконавчий документ, не зумовлює необхідність такого закриття. Позивач із цим висновком не погодився. У касаційній скарзі, зокрема, стверджував, що без рішення суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні виконавчий лист на виконання вироку, оскарженого в апеляційному порядку, не можна видати; оскільки постанова апеляційного суду у кримінальному провадженні скасована, виконавче провадження треба було закінчити на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

19.2. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з доводами позивача не погоджується. Зауважує, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється у спеціальному порядку, передбаченому для цього законодавством, а не у позовному провадженні (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16-ц, від 2 жовтня 2019 року № 904/51/19 (пункти 22-23), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 лютого 2023 року у справі № 759/14039/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 травня 2024 року у справі № 490/738/21). Такий підхід до застосування норм є усталеним і був передбачуваним для позивача.

19.3. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (частина п`ята статті 128 КПК України).

19.4. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України). Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

19.5. Виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша статті 38 Закону України «Про виконавче провадження»).

19.6. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

19.7. Суди попередніх інстанцій встановили такі факти:

19.7.1. 23 листопада 2021 року відповідач відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 1-кп/541/35/2019, виданого 17 листопада 2021 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області на виконання вироку цього суду від 15 квітня 2019 року й ухвали Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року.

19.7.2. 29 червня 2022 року Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду скасував ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у кримінальному провадженні та передав відповідну справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

19.7.3. 15 липня 2022 року державний виконавець на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» зупинив виконавче провадження № НОМЕР_1.

19.8. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що вимога позивача зобов`язати відділ державної виконавчої служби закінчити виконавче провадження по суті є скаргою сторони виконавчого провадження на діяння органу, який виконує судове рішення, а не позовною вимогою про захист порушеного цивільного права чи інтересу. Тому розгляд такої скарги відбувається у спеціальному порядку, визначеному законом, а не у позовному провадженні. Це обмеження розгляду заявленої вимоги за правилами позовного провадження не порушує право позивача на ефективний засіб юридичного захисту його права чи інтересу через звернення до суду з відповідною скаргою у порядку, передбаченому розділом VIІ ЦПК України.

19.9. Оскільки суди попередніх інстанцій помилково розглянули як позовну вимогу зобов`язати відділ державної виконавчої служби закінчити виконавче провадження, судові рішення у вказаній частині слід скасувати та закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

20. Позивач також заявив вимогу визнати відповідача винним в обмеженні прав позивача, передбачених статтею 41 Конституції України. Проте така вимога за її змістом не є ні позовною, ні скаргою на дії відповідача у порядку судового контролю. Суд встановлює неправомірність дій відповідача у мотивувальній частині судового рішення за належною вимогою, а не про визнання відповідача винним у певних діях.

20.1. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що припис «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45), від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (пункт 30), від 25 травня 2021 року у справі № 200/14342/18 (пункт 34)).

20.2. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що окрема вимога про визнання відповідача винним в обмеженні прав позивача не може бути способом захисту прав та інтересів останнього, не спрямована на вирішення юридичного спору, а тому її не слід розглядати у порядку будь-якого виду судочинства. Задоволення такої вимоги не забезпечить захист прав позивача, оскільки встановлення вини державного виконавця може бути лише однією з підстав для встановлення судом неправомірності оскаржених діянь у виконавчому провадженні. Тому судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вказаної вимоги слід скасувати, а провадження у справі за такою вимогою закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

21. Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, але з інших мотивів, ніж навели ці суди.

21.1. Помилковим є обґрунтування судами першої й апеляційної інстанцій відмови у задоволенні вказаної вимоги шкоди через пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким має бути держава, а не відділ державної виконавчої служби.

21.2. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, у судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 80854809), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.6; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 49; № у ЄДРСР 114685579)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 49; № у ЄДРСР 114685579).

21.3. Позивач вважав, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок щодо застосування норм права, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (№ у ЄДРСР 78472011). За обставинами тієї справи позивач заявив позов до держави України в особі Державної виконавчої служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. Верховний Суд виснував, що належним відповідачем у цих правовідносинах є також казначейська служба, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, завданої фізичним і юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

21.4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що усталеним у судовій практиці незалежно від виду судочинства та категорії справи є підхід, згідно з яким висновки щодо застосування норм судовою палатою касаційного суду мають перевагу над висновками колегії суддів; висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див., наприклад, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (пункт 8.12), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 757/42452/20, від 5 січня 2024 року у справах № 149/184/21 і № 337/2398/20, від 24 січня 2024 року у справах № 761/22446/20 і № 757/51692/19-ц, від 14 лютого 2024 року у справі № 523/8263/20 (пункт 51.3), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23).

21.5. Беручи до уваги означений підхід і вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду, безпідставним є зауваження позивача про необхідність застосування висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (№ у ЄДРСР 78472011).

21.6. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди є правильним, однак через те, що позивач не довів завдання йому такої шкоди діянням відповідача, тобто не довів наявність моральної шкоди й існування причинно-наслідкового зв`язку між нею та діянням відповідача (щодо розподілу тягаря доказування див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

22. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині (пункти 3 і 5 частини першої статті 409 ЦПК України).

23. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша та четверта статті 412 ЦПК України).

24. Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. (частина перша статті 414 ЦПК України).

25. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

26. Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права, касаційну скаргу слід задовольнити частково: скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання закінчити виконавче провадження та про визнання відповідача винним в обмеженні прав позивача; у частині вказаних вимог провадження у справі закрити; змінити мотивувальні частини судових рішень про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, виклавши їх у редакції цієї постанови.

(3.2) Щодо судових витрат

27. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не доплатив судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг.

28. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).

29. Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина восьма статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI)).

30. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону № 3674-VI).

31. Згідно з позовною заявою (а. с. 1-4) позивач звернувся до суду з трьома вимогами, дві з яких немайнового характеру (про зобов`язання закінчити виконавче провадження та про визнання відповідача винним в обмеженні прав позивача), а одна - майнового (про відшкодування моральної шкоди).

32. За подання позовної заяви з вимогами немайнового характеру із фізичних осіб справлявся судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI). Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року становив у місячному розмірі 2 481,00 грн (абзац четвертий статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»). Тому розмір збору за дві вимоги немайнового характеру становив: (2 481 х 0,4) х 2 = 1 984,80 грн.

33. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (частина третя статті 4 Закону №3674-VI).

34. За подання позовної заяви з вимогами майнового характеру із фізичних осіб справлявся судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI). Позивач просив відшкодувати йому 1 грн моральної шкоди. Тому мав сплатити мінімальний розмір збору за цією вимогою: 2 481 х 0,4 = 992,40 грн.

35. З огляду на вказане за подання позовної заяви позивач мав сплатити 2 977,20 грн (1 984,80 + 992,4), за подання апеляційної скарги за всіма вимогами - 4 465,80 грн (2 977,20 х 150% : 100% згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI), а за подання касаційної скарги - 4 763,52 грн (2 977,20 х 200 % : 100 % х 0,8 згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої та частиною третьою статті 4 Закону №3674-VI).

36. Однак позивач сплатив за подання позовної заяви - лише 1 984,80 грн, що підтверджує квитанція від 13 березня 2023 року (а. с. 141), тобто не доплатив за майнову вимогу 992,40 грн; за подання апеляційної скарги - 2 977,20 грн, що підтверджує квитанція від 15 травня 2023 року (а. с. 163), тобто на 1 488,60 грн менше від необхідного розміру (4 465,80 - 2 977,20); за подання касаційної скарги - 3 969,60 грн, що підтверджує квитанція від 18 грудня 2023 року, тобто на 793,92 грн менше від необхідного розміру (4 763,52 - 3 969,6). Тому 3 274,92 грн (992,4 + 1 488,6 + 793,92) судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг слід було б достягнути з позивача в дохід Державного бюджету України.

37. Проте з огляду на висновок щодо суті касаційної скарги за двома немайновими вимогами згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» за клопотанням позивача йому слід було б повернути сплачений судовий збір у частині закриття провадження у справі, що сумарно становить 8 137,68 грн, з яких: у суді першої інстанції - 1 984,80 грн (2 481 х 0,4 х 2), у суді апеляційної інстанції - 2 977,20 грн (1 984,80 х 150 : 100%), а у суді касаційної інстанції - 3 175,68 грн (1 984,80 х 200% : 100% х 0,8).

38. Беручи до уваги те, що позивач не доплатив 3 274,92 грн за розгляд його позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, за клопотанням про повернення судового збору, сплаченого за дві немайнові вимоги, йому слід буде цю недоплату зарахувати та повернути сплачений судовий збір тільки у сумі 4 862,76 грн (8 137,68 - 3 274,92). В іншій частині судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 412, 414, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання закінчити виконавче провадження та про визнання відповідача винним в обмеженні прав позивача; провадження у справі в частині вказаних вимог закрити.

3. Змінити у мотивувальних частинах рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Є. Червинська