Справа № 599/1579/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2024 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого суду судді Іваницького О.Р.

при секретарі Сеньківській З.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зборові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майно шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 27 серпня 2003 р., в якій проживає відповідач її колишній чоловік.

Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, часто влаштовує сварки, з приводу чого були неодноразові звернення до полиці, постійно її ображає, веде себе вкрай агресивно. Також відповідач жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їм значних матеріальних збитків. ОСОБА_3 в квартирі не зареєстрований. В нього є батько, який проживає в смт. Залізці один. Враховуючи, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі є неможливим просить виселити його з належного їй житла.

Позивачка, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та зіслалася на обставини викладені в позові.

Відповідач позову не визнав та пояснив, що між ним та позивачкою, як колишнім подружжям, постійно виникають сварки. ОСОБА_1 постійно його провокує. Коли починаються сварки з взаємними образами, повідомляє поліцію про вчинення щодо неї домашнього насильства.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповіднодо закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені ст.116 ЖК України.

За положеннями ч.1ст.116 ЖК України наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК Укрїнии настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи наймач данного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому, необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна вина поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільногопроживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які в решті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Згідно зіст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19.

Ураховуючи вимоги статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно достаттею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним водному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними позивачем суду не надано, а тому підстав, передбачених ч.1ст. 116ЖК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами з приводу виникнення конфлікту із братом, однак в діях відповідача не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень.

Надані позивачкою в якості доказів листи за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Окрім того, судових рішень про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення правопорушень у зв`язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Доказів того, що до відповідача застосовувались заходи запобігання і громадського впливу - матеріали справи не містять.

Не може бути підставою для виселення відповідача із спірної квартири й посилання позивачки на те, що відповідач не бере участі у сплаті комунальних платежів, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четвертастатті 544 ЦК України).

Отже, позивач не позбавлена права вимагати від ОСОБА_3 відшкодування понесених нею витрат на сплату комунальних платежів у позасудовому або судовому порядках.

За правилами частини першоїстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першоюстатті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку. Проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Дійсно, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 на цей час є членом сім`ї ОСОБА_6 , яка є власницею спірної квартири.

Відповідно достатті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичнее значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежит від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович протии Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн протии Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович протии Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі протии Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький протии України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а сааме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, само визначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принцип і в статті 8 Конвенції.

За встановлених обставин, суд вважає, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_3 , в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити

Керуючись ст.ст. 12, 81,259, 263-265 ЦПК України, ст..30, 47 Конституції України, ст..ст. 9, 116 ЖК України, ст.ст.310, 321, 391 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майно шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Тернопільської апеляційного суду через Зборівський районний суд протягом 30 днів.

Суддя Зборівського

районного суду Іваницький О.Р.