П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 серпня 2024 року місто Київ

справа № 755/19794/21

провадження №22-ц/824/12467/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - заклад дошкільної освіти № 296

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Дошкільного навчального закладу № 296

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Хромової О.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача про відсторонення від роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період відсторонення від роботи.

Позов обґрунтовано тим, що 8 листопада 2021 року позивачем був отриманий наказ закладу дошкільної освіти № 296 № 124 «Про відсторонення від роботи», відповідно до якого позивачу необхідно було здійснити в обов`язковому порядку щеплення від COVID-19 та надати роботодавцю документ, що підтверджує проходження такого щеплення.

Відсутність у позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Дошкільного навчального закладу № 296 від 8 листопада 2021 року № 124 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ». В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, дошкільний навчальний заклад № 296 подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Рішення в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Заклад освіти при відстороненні працівника врахував всі аспекти: необхідність виконання вимог Законів України «Про освіту», «Про позашкільну освіту» щодо забезпечення безпечного освітнього середовища; форму організації праці, у тому числі можливість інших форм без шкоди для освітнього процесу та з урахуванням алгоритму визначеному, в тому числі на офіційному вебсайті освітнього омбудсмена, враховуючи роз`яснення МОЗ України та Державної служби України з питань праці; умови праці, в яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження зокрема потребу контактувати зі всіма учасниками освітнього процесу, в тому числі з дітьми; неможливість виконувати всі посадові обов`язки вихователя закладу дошкільної освіти дистанційно.

Позивачка є працівником закладу дошкільної освіти, тому на неї поширюється дія наказу МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Факт ненадання документу про обов'язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 директору ДНЗ - 296 позивачкою не заперечується.

Зазначення в рішенні про те, що відсутні належні правові підстави та положення ст. 46 КЗпП України не могла бути застосована до спірних правовідносин є необґрунтованими.

В судовому засіданні представник дошкільного навчального закладу №296 - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, зазначену в апеляційній скарзі. Конверт повернувся до суду з довідкою поштового відділення із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою", а тому відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою адресату. Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутність ОСОБА_1 , яка не з`явилася, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

ОСОБА_1 5 грудня 2005 року прийнята на роботу до ДЗО № 296 на посаду вихователя, що підтверджується копією трудової книжки позивачки.

За змістом наказу Дошкільного навчального закладу № 296 від 08 листопада 2021 року №124 "Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ", керуючись ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом Міністерства Охорони Здоров`я "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 4 жовтня 2021 року № 2153, пунктом 41-б Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 наказано: ОСОБА_1 , вихователя, відсторонити від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 2 листопада 2021 року № 107.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів в підтвердження того, що починаючи з дня повідомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи, у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення , медичного огляду і остання у встановленому законом порядку відмовилася від обов`язкового профілактичного щеплення.

У оскаржуваному наказі про відсторонення від роботи відсутні відомості про те, що позивач відмовилася або ухилилася від проходження обов`язкового щеплення у відповідності до порядку такого оформлення, складеному згідно з нормами чинного законодавства.

Оскаржуваний наказ про відсторонення позивачки від роботи не містить відомостей про медичний огляд позивачки та відібране у неї лікарем відповідне письмове попередження. Встановлено, що медичне обстеження працівника та належно оформленої відмови позивача від щеплення роботодавцем не враховано, що є порушенням вимог частини другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначені хвороби, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими: дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Міністерство охорони здоров`я, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановити перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб.

Наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153, який набув чинності 8 листопада 2021 року, затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Це працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, зокрема, спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

При цьому, вакцинації підлягають усі працівники вказаних установ і закладів згідно зі штатним розписом. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем.

Із 8 листопада 2021 року набули чинності зміни до постанови КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, внесені постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096.

Зокрема, пункт 41-6 доповнено нормою щодо відсторонення працівників: "Керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення, затвердженим наказом МОЗ від 4 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" та ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" (мінімальна зарплата); відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили".

Відповідно до ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі статтею 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівників, які підпадають під обов`язкове щеплення, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Наказ МОЗ № 2153 від 4 жовтня 2021 року визнав обов`язковим щеплення від COVID-19 для певних професій, зокрема, і для професії позивача.

Держава, встановивши обов`язковість щеплень для певних категорій працівників, зокрема, працівників закладів загальної середньої освіти, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу,в тому числі,і власне не щепленого працівника.

Оскільки, під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою від ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що наказ № 124 директора дошкільного навчального закладу №296 ОСОБА_3 від 8 листопада 2021 року, на яку покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, діяла у межах своїх повноважень, відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153, ст. 26 Закону України «Про освіту» та ст.46 КЗпП України і правомірно прийняла рішення про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Можливість відсторонення від роботи у зв`язку з не проходженням щеплення також підтверджується висновками ЄСПЛ у подібних справах, а саме : у серпні 2021 року ЄСПЛ відхилив запит про вжиття тимчасових заходів, поданий 672 французькими пожежниками, щодо закону, який передбачає вимогу про обов`язкову вакцинацію для ряду професій, з подальшим відстороненням від роботи в разі її недотримання (Abgrall and 671 Others v. France, запит під заявою № 41950/21).

У вересні 2021 року ЄСПЛ розглянув два запити про вжиття тимчасових заходів, які подані медичними працівниками, щодо їхнього обов`язку вакцинації проти Covid-19 для того, щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно з правилом № 39 Регламенту Суду медики просили застосувати тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону.

Проте, ЄСПЛ відхилив ці прохання, аргументуючи задоволення подібних запитів лише у тих випадках, якщо заявники можуть зіткнутися з реальним ризиком нанесення шкоди (Kakaletri and Others v. Greece, запит під заявою № 43375/21, Theofanopoulou and Others v. Greece, запит під заявою № 43910/21).

Крім того, у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 висловив позицію про те, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі, в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто, в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Позивачка підтверджуючих документів про наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або відповідних документів щодо протипоказань організму від такого щеплення роботодавцю не надала.

На дату винесення оскаржуваного наказу підзаконні нормативно-правові акти щодо обов`язкового щеплення від COVID-19 вже набрали чинності, а тому оспорюваний наказ є законним та таким, що не підлягає до скасування.

Маючи необхідність діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, дошкільний навчальний заклад № 296 вжив заходів у вигляді відсторонення позивачки ОСОБА_1 від роботи для недопущення порушених вимог законодавства.

Твердження позивача про порушення її конституційних прав з тих підстав, що вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною, суд вказує, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 міститься висновок про те, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Зокрема, зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Наказ про відсторонення позивачки ОСОБА_1 виданий на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" № 1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236. Позивачка була попереджена про відсторонення.

Недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я, особливо в умовах пандемії можуть свідчити про невиконання державою позитивних зобов`язань із гарантування право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, фактичні обставини, пов`язані із пандемією та враховуючи, що ОСОБА_1 , як вихователь дошкільного навчального закладу, мала службову необхідність у контактуванні з значною кількістю дітей та іншими працівниками, а отже існував ризик інфікування позивача та інших осіб коронавірусом COVID-19 та/або створення умов для його поширення у навчальному закладі, відповідачем правомірно прийнято рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи. За характером роботи, яку виконує позивач та кола її оточення (діти дошкільного віку), - відсутня можливість виконання останньою трудової функції у дистанційному режимі.

За позивачем на період відсторонення зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, нарахування заробітної плати буде відновлено після допуску до роботи (виконання робіт), у зв`язку з чим відсутнє порушення права ОСОБА_1 на працю, передбачене статтею 43 Конституції України.

Апеляційний суд вважає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, що гарантоване ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, однак такі втручання цілком припустимі та приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року (заява №24429/03), де сформовано висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Враховуючи законодавче врегулювання на національному рівні питання відсторонення працівників у зв`язку із відсутністю у них щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вимога про обов`язкову вакцинацію працівників окремих професій, проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, є виправданою та також, такою що не порушує ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи.

У висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, провадження № 14-82цс22 зазначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведення до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі дітей, які здобувають освіту в цьому закладі і мають право на безпечний освітній процес; інших працівників цього ж закладу освіти, які здійснили у встановленому державою порядку щеплення.

Отже, у даному випадку втручання у відповідні права ОСОБА_1 має об`єктивні підстави та переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, сторонами не оскаржувалося, а відтак судом апеляційної інстанції не переглядалось.

У порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 на користь дошкільного навчального закладу № 296 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1610,41 грн..

Керуючись ст.ст. 141, 259, 268, 371, 367, 374, 376, 381-384, 398, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дошкільного навчального закладу № 296 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2022 року в частині визнання незаконним та скасування наказу від 8 листопада 2021 року № 124 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь дошкільного навчального закладу № 296 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1610,41 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус