ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 402/1021/23

провадження № 22-ц/4809/1056/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Зубіцької Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Благовіщенська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Благовіщенської міської ради на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2024 року, у складі судді Бондаренка А.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Благовіщенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - об`єкт самочинного будівництва.

В обґрунтування позову зазначав, що є власником земельної ділянки кадастровий номер :08:000:0049, площею 0,008 га. для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці він у період 2013-2014 роки збудував нежитлову будівлю - гараж (літ. «А») загальною площею 70,50 кв.м., будівельним об`ємом 231,0 куб. м., площею забудови - 77,20 кв. м.

Зазначав, що 18.12.2023 він звернувся до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кримської Н.П. з усною заявою про реєстрацію вказаного гаражу, однак вона відмовила, зіславшись на відсутність документів про введення вказаної будівлі в експлуатацію.

На замовлення позивача ФОП ОСОБА_2 провів технічне обстеження будівлі, за результатами якого зробив звіт та підтвердив можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта - гаража (літ. «А») загальною площею 70,50 кв. м., будівельним об`ємом 231,0 куб. м., що розташований за адресою, АДРЕСА_1 .

28.11.2023 позивач виготовив у КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на будівлю, на гараж була заведена інвентаризаційна справа № 303.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю - гараж (літ.»А») - об`єкт самочинного будівництва, загальною площею 70,50 кв. м., будівельним об`ємом 231,0 куб. м., площею забудови - 77,20 кв. м., який розташований на земельній ділянці площею 0,008 га. для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер :08:000:0049, що розташований за адресою, АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на нерухоме майно, нежитлову будівлю - гараж (літ. «А») - об`єкт самочинного будівництва, загальною площею - 70,50 кв.м., будівельним об`ємом 231,0 куб. м., площею забудови - 77,20 кв. м., який розташований на земельній ділянці площею 0,008 га. для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер :08:000:0049, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду Благовіщенська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Зорема представник відповідача зазначав, що суд своїм рішенням не може підміняти дії та рішення інших органів державної влади, вчинення яких входить в компетенцію останніх, зокрема, вирішення технічних питань - прийняття в експлуатацію будівель та споруд.

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Разом з тим, позивачем не було надано доказів на підтвердження звернення до Державної інспекції архітектури та містобудування України із заявою про введення в експлуатацію побудованого ним у період з 2013 по 2014 роки гаража та прийняття ним рішення, з якого вбачається саме спір про право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини, надано належну оцінку доказам у справі, а тому рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

З наданої позивачем копії паспорту НОМЕР_2 , виданого 28.09.1999 року Ульяновським РВ УМВС України в Кіровоградській області, встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 12503660 від 09.11.2013 року судом встановлено, що земельна ділянка з земель житлової та громадської забудови площею 0,008 га. кадастровий № :08:000:0049, що розташована за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 . Цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів.

З наданої позивачем копії Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що: земельна ділянка з земель житлової та громадської забудови площею 0,008 га. кадастровий № :08:000:0049, що розташована за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 . Цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів.

З наданої позивачем копії технічного паспорту від 28.11.2018 року та інвентарна справа № 303 виготовлені КП «Благовіщенським міжміським бюро технічної інвентаризації» судом досліджено план гаража, характеристика гаража.

З наданого позивачем звіту про проведення технічного обстеження нежитлової будівлі - гараж (літ.»А») - об`єкт самочинного будівництва, загальною площею 70,50 кв. м., будівельним об`ємом 231,0 куб. м., площею забудови - 77,20 кв. м., який розташований на земельній ділянці площею 0,008 га. для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер :08:000:0049, що розташований за адресою, АДРЕСА_1 встановлена можливість його надійної та безпечної експлуатації.

З наданої відповідачем копії Серії АЕ № 007174 кваліфікаційного сертифікату відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури вбачається що експерт ОСОБА_2 пройшов професійну атестацію та підтвердив кваліфікацію для виконання робіт з технічного обстеження будівель і споруд об`єктів будівництва класу наслідків (відповідальності) СС2 (середні насідки).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Представник відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засіданння апеляційного суду не з?явився.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що позивач є власником земельної ділянки, на якій розташоване самочинно збудоване нерухоме майно, місцезнаходження якого не порушує права інших осіб, та дане нерухоме майно відповідно до експертних висновків придатне для подальшої експлуатації, однак відсутність дозволу на проведення будівництва позбавляє його можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на приміщення гаража.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно частини першоїстатті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною другою статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Верховний Суд при перегляді подібних справ неодноразово наголошував на тому, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов`язковим (стаття 7 Закону України «Про архітектурну діяльність», стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Такі висновки Верховного Суду відображені в постановах від 17.10.2019 у справі № 301/1460/18 та від 10.06.2021 у справі № 640/10719/17, на яку посилається відповідач.

Позивач у позовній заяві зазначав, що іншого, ніж судовий, шляху виготовлення правовстановлюючого документу на самочинно збудовану будівлю - немає. Проте ОСОБА_1 не звертався до Державної інспекції архітектури та містобудування України для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги заперечення відповідача, наведені у відзиві на позов щодо того, що питання оформлення права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Відповідь Благовіщенської міської ради від 02.01.2019 № 1 про відмову у присвоєнні окремої адреси нежитловій будівлі гаражу не є звернення ОСОБА_1 до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. Суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію, причому такий орган - Державну інспекцію архітектури та містобудування України - до участі у справі не було залучено.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновки суду першої інстанції, який неповно встановивши фактичні обставини справи, без дотримання норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке не відповідає закону.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п. п. 2,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наслідки розгляду справи та вимоги ст. 141 ЦПК України, сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1610,40 грн. підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Благовіщенської міської ради задовольнити.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2024 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно - об`єкт самочинного будівництва - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Благовіщенської міської ради 1610,40 грн. в рахунок компенсації сплаченого судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2024 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

Л.М. Дьомич