КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/6066/15-ц Головуючий у суді І інстанції Фролов М.О.
Провадження № 22-ц/824/397/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Енергобанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ « Енергобанк», Банк, позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позову зазначило, що 28 червня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 (далі - відповідачка) укладено договір № 00-038186 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA (далі - кредитний договір).

Відповідно до підпункту 2.1.2 кредитного договору Банк надає держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в межах кредитного ліміту за винятком випадків, передбачених цим договором, а держатель зобов`язується повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені цим договором.

Згідно підпункту 2.1.3 кредитного договору розмір кредитного ліміту зазначається в додатковій угоді до договору, що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 1 укладеної між сторонами додаткової угоди № 1 від 04 липня 2013 року до кредитного договору розмір кредитного ліміту складає 50 000 грн.

Позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надавши позичальниці грошові кошти відповідно до умов кредитного договору, однак відповідачка не погашає кредит, відсотки за користування кредитом, штрафні санкції у встановлені договором та тарифами строки, в результаті чого станом на 27 березня 2015 року у неї виникла прострочена заборгованість у загальному розмірі 67 321,03 грн, яку Банк просив стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 67 321,03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») про заміну сторони у справі було замінено стягувача ПАТ «Енергобанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, 14 серпня 2023 року відповідачка через представника - адвоката Самчук М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності відповідачки та за відсутності доказів належного повідомлення її про дату, час і місце розгляду скарги. Повісток про виклик до суду відповідачка не отримувала, жодних документів з суду не надходило, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права.

Зазначає, що судом не встановлено факт видачі кредитних коштів та їх розмір, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаної обставини.

Крім того, позивачем на підтвердження своїх вимог до позовної заяви додано лише розрахунок заборгованості, зроблений безпосередньо Банком, який є зацікавленою стороною, а тому не може розцінюватися судом як беззаперечний доказ.

Наданий розрахунок заборгованості також не може братись до уваги, так як він не підтверджений первинними документами відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та не містить детального розпису сум, які були зараховані відповідачкою в рахунок погашення заборгованості, нарахування та сплату відсотків (підвищених відсотків) за кредитом, періодів нарахування та сплати платежів за кредитом тощо.

Також з розрахунку вбачається, що заборгованість, яку просить стягнути позивач, нарахована по 27 березня 2015 року і це при тому, що строк дії кредитної лінії припинився 28 червня 2014 року. Тобто, позивач не мав права нараховувати, а суд стягувати заборгованість за період з 29 червня 2014 року по 27 березня 2015 року.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору визначено, що за користування кредитом Банк щомісячно нараховує проценти, розраховує та стягує пені та штрафи в розмірі, встановленому Тарифами. Пунктом 5.7. кредитного договору також визначено, що проценти на залишок коштів на картковому рахунку нараховуються згідно Тарифів. Проте, позивач не ознайомив відповідачку перед укладенням кредитного договору чи в день його укладення з Тарифами, на які посилається у позові та про які йдеться мова у договорі, а відтак він не має права їх застосовувати.

Звертає увагу, що аркуш з назвою «Тарифи за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» не містить реквізитів осіб, уповноважених її складати та доводити до відома позичальника, а також містить напис про те, що відповідачка ознайомлена 04 липня 2013 року, тобто вже після укладення кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі заочне рішення суду не відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 червня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 00-038186 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, який відповідає вимогам статей 1054-1055 ЦК України (а.с. 6-9).

Відповідно до підпункту 2.1.2 кредитного договору Банк надає держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в межах кредитного ліміту за винятком випадків, передбачених цим договором, а держатель зобов`язується повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені цим договором.

Згідно підпункту 2.1.3 кредитного договору розмір кредитного ліміту зазначається в додатковій угоді до договору, що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1 від 04 липня 2013 року до договору № 00-038186 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA від 28 червня 2013 року розмір кредитного ліміту складає 50 000 грн. (а.с. 15).

За пунктом 2.6 кредитного договору строк дії кредитної лінії становить один рік з моменту підписання сторонами цього договору. Якщо не пізніше ніж за 45 календарних днів до закінчення терміну дії кредитної лінії, за умови, що з боку держателя відсутня прострочена заборгованість за кредитом та/або обслуговуванню карткового рахунку, та жодна із сторін в установленому договором порядку не заявить про припинення строку дії кредитної лінії, термін дії кредитної лінії продовжується на той же строк і на тих же умовах.

У відповідності до підпункту 3.3.1 кредитного договору держатель зобов`язаний вчасно та в повному обсязі погашати Банку суму боргових зобов`язань, але не менше суми мінімального платежу з урахуванням вимог пункту 5.4.1 цього договору.

Держатель відповідно до підпункту 4.4.3 кредитного договору зобов`язаний стежити за витратами коштів в межах кредитного ліміту з метою уникнення овердрафту, а у випадку виникнення негайно погасити заборгованість.

Згідно з пунктом 5.1 договору за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, Банк щомісячно нараховує проценти, комісії, розраховує та стягує пені та штрафи в розмірі, встановленому Тарифами. Проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений пунктом 2.6 цього договору. Банк списує нараховані проценти та комісії з карткового рахунку. Банк має право нараховувати процентні ставки на різні форми використання кредиту, такі як зняття готівки (в тому числі на комісії, що є результатом зняття готівки), розрахунок в торгівельно-сервісній мережі тощо (далі - форма транзакції). Процентні ставки для різних форм транзакції визначаються Тарифами.

Як передбачено підпунктом 5.1.2 договору, у випадку, якщо протягом строку дії платіжного періоду держатель сплатить лише частину боргових зобов`язань або взагалі не сплатить жодної їх частини, банк нараховує проценти за користування кредитом на підставі стандартної відсоткової ставки за фактичний період користування кредитом. Пільговий період у такому випадку не надається. Розмір стандартної відсоткової ставки визначається Тарифами.

У відповідності до Тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA», які також були підписані відповідачкою, встановлено: відсоткова ставка 35 % річних; розмір щомісячного мінімального платежу 5% від боргових зобов`язань, але не менше 50 грн; штраф за виникнення простроченої заборгованості 50 грн + 0,2 % в день від суми простроченої заборгованості; штраф за користування перелімітом (несанкціонований овердрафт) 0,2 % в день від суми переліміту (а.с. 14).

Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору проценти за користування кредитом (в тому числі простроченим кредитом) нараховуються на фактичну суму наданого кредиту (в тому числі простроченого кредиту) і за фактичний час користування таким кредитом протягом всього розрахункового циклу, включаючи день надання та виключаючи день повернення зазначених коштів. Нараховані проценти щомісячно списуються із карткового рахунку. Для розрахунку процентів використовується фактична кількість днів у місяці та у році.

Згідно з пунктом 5.6 договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання держателем та/або додатковим держателем своїх боргових та інших зобов`язань за договором. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено держателем протягом 30 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Згідно із пунктом 6.2 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення мінімального платежу чи виникнення овердрафту держатель зобов`язаний додатково сплатити на користь банку штраф в розмірі, передбаченому Тарифами.

Станом на 27 березня 2013 року відповідачка не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість, яка складає 67 321,03 грн (а. с. 20-23).

Виходячи із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, а тому задовольнив позов у повному обсязі і стягнув з відповідачки на користь позивача 67 321,03 грн заборгованості за кредитним договором.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи висновки місцевого суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

Передбачене статтею 27 ЦПК України 2004 року (в редакції на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) право сторони брати участь в судовому засіданні забезпечується шляхом направлення на її адресу судової повістки (статті 74-76 ЦПК України 2004 року).

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як зауважив Європейський суд з прав людини, право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27).

Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала про відкриття провадження у справі від 18 травня 2015 року разом з матеріалами позовної заяви, яка була направлена судом на адресу відповідачки, повернулась до суду із відміткою про її невручення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

З огляду на те, що матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції 02 липня 2015 року, справа вважається розглянутою за відсутності відповідачки, належним чином не повідомленою про місце, дату та час судового засідання, у зв`язку з чим вона не могла надати суду свої доводи щодо пред`явленого до неї позову.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення без належного повідомлення відповідачки про судове засідання. Внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Отже, доводи відповідачки про її неналежне повідомлення щодо розгляду справи в Голосіївському районному суді м. Києва, що призвело про порушення її прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) викладено правовий висновок про те, що розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин суд першої інстанції не дотримався умов проведення заочного розгляду справи та ухвалив заочне рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального права, а оскільки відповідачка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання та обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

У справі, яка переглядається, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування цих складових боргу позичальника, крім самого розрахунку кредитної заборгованості та виписки по особову рахунку за договором, посилався на договір про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, Правила користування кредитною карткою «VISA», Тарифи за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA», заявку-анкету на отримання кредитної картки VISA № 1273 від 28 червня 2013 року, розписку позичальника (держателя) про отримання 04 липня 2023 року платіжної картки; додаткову угоду № 1 від 04 липня 2013 року до кредитного договору № 00-038186 від 28 червня 2013 року; Інформаційний листок - Умови кредитування по програмі «Кредитна картка VISA».

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ІДГІК України.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 разом з Правилами та Умовами кредитування, Тарифами та додатковою угодою до кредитного договору, які були надані Банком позичальнику, було особисто підписано відповідачкою, отже її доводи, що вона не ознайомлювалась із Тарифами є голослівними (а.с. 6-15).

Доказом надання кредиту є виписка по особовому рахунку відповідачки за період з 28 червня 2013 року по 01 квітня 2015 року (а.с. 16-20).

На підставі укладеного договору відповідачка отримувала кредитні кошти у розмірі 81 046,06 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок та овердафту, користувалась кредитними коштами та періодично погашала заборгованість на загальну суму 24 062 грн, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості і випискою по рахунку.

Факти отримання грошових коштів та неналежного виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості не спростовані відповідачкою належними та допустимими доказами.

Так, згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.

Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами, зокрема, випискою по особовому рахунку позичальника, свідчить про отримання відповідачкою кредитних коштів.

При цьому, не погоджуючись із розрахунком заборгованості, відповідачка не навела свого розрахунку та доказів на його підтвердження, тобто не довела своїх заперечень з приводу заявлених позовних вимог, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Посилання відповідачки на недоведеність факту видачі Банком кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині того, що строк дій договору закінчився 28 червня 2014 року, а отже позивач не мав права нараховувати проценти та штрафні санкції після цієї дати.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що сторони не заявляли про припинення строку дії кредитного договору, а згідно виписки з особового рахунку та розрахунку заборгованості убачається, що відповідачка користувалась кредитною лінією включно до 30 січня 2015 року, коли отримала 1 607 грн. Отже, кредитний договір був пролонгований і Банк правомірно нараховував проценти за користування кредитом та штрафні санкції за невиконання умов договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ «Енергобанк» виконало своєчасно і належним чином, надававши кредиті кошти в повному обсязі. У свою чергу, взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів своєчасно та у погодженому розмірі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі 67 321,03 грн, в тому числі залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 34 611,32 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 22 372,74 грн, заборгованість за штрафами - 7 424,82 грн, заборгованість по нарахованим процентам - 2 912,15 грн.

Колегія суддів враховує, що відповідачка у справі не надала до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо неналежного виконання нею взятого зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування і наявності у неї заборгованості у заявленому розмірі.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що отримані та використані відповідачкою кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позову та стягнення з позичальника на користь Банку заборгованості за кредитом у загальному розмірі 67 321,03 грн.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 712/7778/16-ц (провадження № 61-30932св18) за позовом ПАТ «Енергобанк» до фізичної особи-позичальника про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а доводи позивача по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та ухвалене з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Енергобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що позивач був звільнений судом від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону № 4452-VI від 23 лютого 2012 року), то з відповідачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанцій у розмірі 673,21 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «Енергобанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користьпублічного акціонерного товариства «Енергобанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», заборгованість за кредитним договором № 00-038186 від 28 червня 2013 року у розмірі 67 321,03 грн (шістдесят сім тисяч триста двадцять одну гривню 03 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 673,21 грн (шістсот сімдесят три гривні 21 копійку).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній