ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 серпня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/730/23

Головуючий у першій інстанції - Павленко О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/174/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова

компанія "Фінтраст Україна",

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області у складі судді Павленко О.В. від 05 вересня 2023 року, місце ухвалення рішення - смт Ріпки, дата складання повного тексту рішення - 05 вересня 2023 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому позивач просив стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 560 грн., інфляційні втрати в сумі 12 324 грн. 32 коп., три відсотки річних - 2 329 грн. 29 коп. Також позивач ставив питання про стягнення на його користь із відповідача 2 684 грн., в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову та витрат на правову допомогу в розмірі 8 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову позивач вказував, що 30.09.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Авентус Україна" було укладено електронний договір №4851089 про надання споживчого кредиту. ТОВ "Авентус Україна" свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало, та надало кредит в сумі 20 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 01.12.2022 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" було укладено договір факторингу №17.01/23-Ф, відповідно до якого ТОВ "Авентус Україна" відступило права грошової вимоги за кредитним договором до відповідача, позивачу ТОВ "ФК "Фінтраст Україна". За доводами позивача, станом на день звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором не сплачена, і становить: 20 000 грн. - тіло кредиту, 42 560 грн. - нараховані проценти, а також інфляційні втрати у сумі 12 324 грн. 32 коп., 3% річних у сумі 2 329 грн. 29 коп., а всього: 77 213 грн. 61 коп., які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. Також позивач ставив питання про стягнення із відповідача на свою користь понесених судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року позов ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до ОСОБА_1 - задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" заборгованість за кредитним договором №4851089 від 30.09.2021 року у розмірі 62 560 грн., також судом стягнуто із відповідача на користь позивача 4 000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу та 2 174 грн. 63 коп., у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалити постанову, якою рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року, в частині визначення розміру заборгованості, судових витрат на правничу допомогу та судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, змінити, зменшивши розмір заборгованості до 18 100 грн., та зменшивши розмір судових витрат на правничу допомогу до 1 875 грн. 20 коп., розмір судового збору зменшити до 629 грн. 13 коп. В іншій частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року ОСОБА_1 просить залишити без змін. Апелянт просить стягнути із позивача на його користь понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000 грн., а також 4 026 грн. - по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при ухваленні рішення від 05.09.2023 року неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні, в частині розмірів стягнутої із відповідача на користь позивача заборгованості, правничої допомоги та судового збору. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до договору № 4851089 від 30.09.2021 року, укладеного між ТОВ "Авентус Україна" та відповідачем, строк кредиту становить 30 днів. Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення від 05.09.2023 року не було враховано, що матеріали даної справи не містять доказів відносно того, що між сторонами у належній формі була досягнута домовленість про продовження строку користування відповідачем кредитом. Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять доказів укладення додаткових угод до договору чи пролонгування договору. За доводами апелянта, відповідно до умов кредиту та доказів, наявних в матеріалах справи, відповідач отримав кредит у сумі 20 000 грн., зі строком користування кредитом за договором - 30 днів, отже, стягнення неустойки та процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Апелянт вказує, що відповідно до графіку платежів за договором, датою повернення кредиту є 30.10.2021 року. Згідно із карткою обліку до договору, станом на 30.10.2021 року, відповідач мав заборгованість у розмірі 31 400 грн. 04.11.2021 року відповідач сплатив 13 300 грн. на погашення вищевказаної заборгованості, що не заперечується позивачем. Апелянт зазначає, що сума несплаченої заборгованості становить 18 100 грн.: (31 400 грн. - 13 300 грн.), а не 62 560 грн., як вказує позивач. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 05.09.2023 року, не врахував вищенаведені обставини, та, як наслідок, ухвалив рішення без додержання норм матеріального та процесуального права, і тому рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року підлягає зміні в частині розміру заборгованості, яка належить до стягнення із відповідача на користь позивача, а саме, зменшенню з 62 560 грн. до 18 100 грн. За доводами апелянта, враховуючи 23,44 % задоволених позовних вимог, підлягає зміні рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, а саме з 4 000 грн. - на 1 875 грн. 20 коп., а також необхідно зменшити розмір стягнутого із відповідача судового збору, із 2 174 грн. 63 коп. до 629 грн. 13 коп.

Рішенням суду першої інстанції від 05.09.2023 року було відмовлено ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" у задоволенні позову, в частині стягнення інфляційних втрат на трьох відсотків річних, і у вказаній частині рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року сторонами спору не оскаржується, і тому, в порядку приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, у вказаній частині рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, апеляційним судом не переглядається. Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" просить залишити рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року - без змін, та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю. Позивач також просить стягнути із відповідача на свою користь понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в розмірі 8 000 грн.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року у справі за позовом ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.09.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Авентус Україна" було укладено електронний договір № 4851089 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" надало відповідачу споживчий кредит в сумі 20 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 (довідка ТОВ "ФК "КОНТАКТОВИЙ ДІМ" строком кредитування 30 днів, тобто до 30.10.2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у термін встановлений договором (стандартна процентна ставка 1,90% в день). Дату повернення кредиту вказано в графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у розділі 4 цього договору.

30.10.2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строків дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

04.11.2021 року відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 13 300 грн. 00 коп. У зв`язку з чим, у відповідності до п. 1.4 та п 4.2 кредитного договору, відбулось продовження строку кредиту, ще на 30 днів (до 04.12.2021 року) зі стандартною процентною ставкою 1,90 % в день.

04.12.2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строків дії кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

П.п.3 п.5.1 кредитного договору передбачено, що ТОВ "Авентус Україна" має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди позичальника.

17.01.2023 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" було укладено договір факторингу №17.01/23-Ф, згідно з підпунктом 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно з витягом із реєстру боржників, додатку №1 до договору факторингу № 17-01/23-Ф від 17.01.2023 року, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором № 4851089. Загальна сума заборгованості становить: 62 560 грн.

Відповідно до картки обліку договору, укладеного із позичальником ОСОБА_1 23.10.2021 року, загальна сума заборгованості станом становить 62 560 грн., з яких: 20 000 грн. - заборгованість за основним боргом, 42 560 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" до ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції зазначив, що вищевказаний договір про надання кредиту та відступлення прав вимоги не були визнані у встановленому законом порядку недійсними, і тому, у відповідності до положень статей: 6, 204, 627, 629, 1083 ЦК України, є правомірними, чинними та обов`язковими для виконання. Судом першої інстанції було встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим, при цьому, матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору, інших підстав, які б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги заявленого позивачем позову у вказаній частині підлягають задоволенню, і стягненню із відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості в розмірі 62 560 грн. Відмовляючи у задоволенні позову у решті позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач має право вимагати від відповідача сплати 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат, проте, позивачем не враховано п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно яких неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем), та протиправно здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року, та розрахунок 3% річних за період із 05.03.2022 року по 01.06.2023 року. З огляду на викладене, оскільки позивачем надано розрахунок інфляційних втрат за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року та розрахунок 3% річних за період 05.03.2022 року по 01.06.2023 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що при ухваленні рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до договору № 4851089 від 30.09.2021 року, укладеного між ТОВ "Авентус Україна" та відповідачем, строк кредиту становить 30 днів. Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення від 05.09.2023 року не було враховано, що матеріали даної справи не містять доказів відносно того, що між сторонами у належній формі була досягнута домовленість про продовження строку користування відповідачем кредитом. Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять доказів укладення додаткових угод до договору чи пролонгування договору. За доводами апелянта, відповідно до умов кредиту та доказів, наявних в матеріалах справи, відповідач отримав кредит у сумі 20 000 грн., зі строком користування кредитом за договором - 30 днів, отже, стягнення неустойки та процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Апелянт вказує, що відповідно до графіку платежів за договором, датою повернення кредиту є 30.10.2021 року. Згідно із карткою обліку до договору, станом на 30.10.2021 року, відповідач мав заборгованість у розмірі 31 400 грн. 04.11.2021 року відповідач сплатив 13 300 грн. на погашення вищевказаної заборгованості, що не заперечується позивачем. Апелянт зазначає, що сума несплаченої заборгованості становить 18 100 грн.: (31 400 грн. - 13 300 грн.), а не 62 560 грн., як вказує позивач. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 05.09.2023 року, не врахував вищенаведені обставини, та, як наслідок, ухвалив рішення без додержання норм матеріального та процесуального права, і тому рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року підлягає зміні в частині розміру заборгованості, яка належить до стягнення із відповідача на користь позивача, а саме, зменшенню з 62 560 грн. до 18 100 грн. За доводами апелянта, враховуючи 23,44 % задоволених позовних вимог, підлягає зміні рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, а саме з 4 000 грн. - на 1 875 грн. 20 коп., а також необхідно зменшити розмір стягнутого із відповідача судового збору, із 2 174 грн. 63 коп. до 629 грн. 13 коп.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Так, пунктами 5, 6, 12 ч.1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Приписами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із врахуванням викладеного, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті: 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, провадження № 61-16243св20, від 10.06.2021 року у справі №234/7159/20, провадження № 61-18967св20, які, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, апеляційний суд враховує при виборі і застосуванні норми права до даних спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.09.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Авентус Україна" було укладено електронний договір № 4851089 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" надало відповідачу споживчий кредит в сумі 20 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 (довідка ТОВ "ФК "КОНТАКТОВИЙ ДІМ" строком кредитування 30 днів, тобто до 30.10.2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у термін встановлений договором (стандартна процентна ставка 1,90% в день). Дату повернення кредиту вказано в графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у розділі 4 цього договору.

30.10.2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строків дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

04.11.2021 року відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 13 300 грн. 00 коп. У зв`язку з чим, у відповідності до п. 1.4 та п 4.2 кредитного договору, відбулось продовження строку кредиту, ще на 30 днів (до 04.12.2021 року) зі стандартною процентною ставкою 1,90 % в день.

04.12.2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строків дії кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

П.п.3 п.5.1 кредитного договору передбачено, що ТОВ "Авентус Україна" має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди позичальника.

17.01.2023 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" було укладено договір факторингу №17.01/23-Ф, згідно з підпунктом 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно з витягом із реєстру боржників, додатку №1 до договору факторингу № 17-01/23-Ф від 17.01.2023 року, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором № 4851089. Загальна сума заборгованості становить: 62 560 грн.

Відповідно до картки обліку договору, укладеного із позичальником ОСОБА_1 23.10.2021 року, загальна сума заборгованості станом становить 62 560 грн., з яких: 20 000 грн. - заборгованість за основним боргом, 42 560 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Із правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця у охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, рішенням суду першої інстанції від 05.09.2023 року було відмовлено ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" у задоволенні позову, в частині стягнення інфляційних втрат на трьох відсотків річних, і у вказаній частині рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року сторонами спору не оскаржується, і тому, в порядку приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, у вказаній частині рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, апеляційним судом не переглядається.

Враховуючи викладене вище, необхідно зазначити, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за спірним кредитним договором, поза строком кредитування.

Як вбачається із матеріалів справи, умови договору про надання споживчого кредиту № 4851089 від 30.09.2021 року, містять окремі умови, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого сторонами строку кредитування та нарахувати непропорційно велику суму відсотків за користування кредитом.

За наведених обставин, при вирішенні спірних правовідносин, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати положення "contra proferentem".

У постанові Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №352/1950/15-ц, провадження №61-2973св22, зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема, при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч.1 статті 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2022 року у справі №944/3046/20, провадження №61-19719св21, зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.3, ч.4 статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат."verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто, contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, необхідно зазначити, що при стягненні заявленої позивачем заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №4851089 від 30.09.2021 року, необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитного договору умовах, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування, а не умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації. Умови, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нараховувати непропорційно велику суму компенсації, не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального Конституційного принципу верховенства права.

За даних обставин, розмір відсотків, погоджений між сторонами договору у відповідній угоді, і визначені умовами договору відсотки за користування кредитом, можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.09.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Авентус Україна" було укладено електронний договір № 4851089 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" надало відповідачу споживчий кредит в сумі 20 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 (довідка ТОВ "ФК "КОНТАКТОВИЙ ДІМ" строком кредитування 30 днів, тобто до 30.10.2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у термін встановлений договором (стандартна процентна ставка 1,90% в день). Дату повернення кредиту вказано в графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору.

Згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживачів та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 4851089 від 30.09.2021 року) (а.с.10, зворот), якщо споживачем не будуть виконані умови договору для отримання зниженої процентної ставки, розміри платежів, що зазначені у графіку платежів, будуть перераховані за стандартною процентною ставкою, у зв`язку з чим будуть мати наступні значення: сума платежу за розрахунковий період складе - 31 400 грн., проценти за користування кредитом - 11 400 грн., реальна річна процентна ставка - 24 079,41 % річних, загальна вартість кредиту складе - 31 400 грн.

Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч., тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) в розмірі - 31 400 грн., узгоджена сторонами також в паспорті споживчого кредиту (а.с.11).

Відповідач свій обов`язок щодо повернення кредитних коштів виконав не в повному обсязі, здійснивши 04.11.2024 року оплату на рахунок кредитора у розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 13 300 грн. 00 коп., що сторонами даного спору не заперечується.

Оскільки позивач визнає, що відповідачем було здійснено часткову оплату заборгованості у добровільному порядку, апеляційний суд вважає, що сума заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 4851089 від 30.09.2021 року, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, становить: 18 100 грн., виходячи із наступного розрахунку: (31 400 грн. - 13 300 грн. = 18 100 грн.).

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, у оскаржуваній апелянтом частині, підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутого судом з відповідача на користь позивача розміру заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 4851089 від 30.09.2021 року, відповідно до 18 100 грн., у зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року необхідно викласти у наступній редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №4851089 від 30.09.2021 року, у розмірі 18 100 (вісімнадцять тисяч сто) грн."

Приймаючи до уваги, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог поданої апеляційної скарги, і відповідно, про необхідність зміни рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, у оскаржуваній частині, то згідно приписів ч.13 статті 141 ЦПК України, також необхідно змінити розподіл судових витрат між сторонами.

Оскільки вимоги заявленого ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" позову задоволено судом на 23,44%: ((18 100 грн. : 77 213 грн. 61 коп.) х 100% = 23,44%), то понесені позивачем документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу (а.с.24-28), та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви (а.с.29), підлягають частковому відшкодуванню, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 1 875 грн. 20 коп., виходячи із розрахунку: ((8 000 грн. х 23,44%) : 100% = 1 875 грн. 20 коп.); витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають відшкодуванню у сумі 629 грн. 13 коп., виходячи із розрахунку: ((2 684 грн. х 23,44% ) : 100% = 629 грн. 13 коп.).

За даних обставин, рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року, у оскаржуваній апелянтом частині, також необхідно змінити і в частині розподілу судових витрат між сторонами, зменшивши, відповідно, суму судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, і виклавши при цьому, третій та четвертий абзаци резолютивної частини рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року у наступній редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" 1 875 (одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять) грн. 20 коп., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.''

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ''Фінтраст Україна" 629 (шістсот двадцять дев`ять) грн. 13 коп., в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.''

В іншій частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року, необхідно залишити без змін.

У неоскаржуваній апелянтом частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року, апеляційним судом не переглядається, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалити постанову, якою рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року в частині визначення розміру заборгованості, судових витрат на правничу допомогу та судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, змінити, зменшивши розмір заборгованості до 18 100 грн., та зменшивши розмір судових витрат на правничу допомогу до 1 875 грн. 20 коп., розмір судового збору до 629 грн. 13 коп. В решті рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року ОСОБА_1 просить залишити без змін, та стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000 грн.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Карпенко Ю.О., на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги, серії СВ №1068769 (а.с.65), договору про надання правничої допомоги від 19.10.2023 року (а.с.70). На підтвердження наявності судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем було надано акт прийняття-передачі наданих послуг від 19.10.2023 року на суму 8 000 грн., з яких, консультація з приводу подання апеляційної скарги на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року у справі № 743/730/23 - 1 000 грн., аналіз законодавства, складання та направлення апеляційної скарги, виготовлення додатків - 7 000 грн. (а.с.68), квитанцію від 19.10.2023 року про сплату ОСОБА_1 8 000 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги від 19.10.2023 року (а.с.69).

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, стороною позивача було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.09.2023 року, в якому ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" просило залишити рішення суду першої інстанції від 05.09.2023 року - без змін, та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, і стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000 грн. При цьому, заперечень позивача та відповідних доводів щодо неспівмірності витрат відповідача на професійну правничу допомогу, у контексті приписів ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, відзив позивача в собі не містить. Окремих клопотань щодо зменшення витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції від позивача не надходило.

За наведених вище обставин, на підставі положень статей: 137, 141 ЦПК України, із врахуванням наданих стороною відповідача доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а також відсутності заперечень відповідачів та відповідних доводів щодо неспівмірності витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, у контексті приписів ч.5,ч.6 статті 137 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідача, в рахунок відшкодування документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.

На підставі приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, враховуючи задоволення апеляційним судом вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо зменшення стягнутого з нього на користь позивача розміру заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" на користь ОСОБА_1 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.64) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2023 року, у оскаржуваній частині, - змінити, виклавши другий, третій, четвертий абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ''Фінтраст Україна" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №4851089 від 30.09.2021 року, у розмірі 18 100 (вісімнадцять тисяч сто) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ''Фінтраст Україна" 1 875 (одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять) грн. 20 коп., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ''Фінтраст Україна" 629 (шістсот двадцять дев`ять) грн. 13 коп., в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.''

В іншій частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2023 року, залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" на користь ОСОБА_1 8 000 (вісім тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" на користь ОСОБА_1 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 23.08.2024 року.

Головуючий: Судді: