Справа № 369/7463/24
Провадження № 2-з/369/18/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2024 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєва І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Окунєв Ігор Сергійович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про забезпечення позову до його подачі, у якій просив суд накласти арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 54.8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 224) та на нежитлове приміщення - гараж, загальною площею 62.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 140).

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, та був цивільним чоловіком ОСОБА_2 , з якою вони проживали однією сім?єю (спільне проживання; спільний побут, взаємні права та обов?язки) до 10 квітня 2024 року у її квартирі N? АДРЕСА_3 .

Факт його постійного проживання однією сім?єю з ОСОБА_2 у вказаній квартирі, щонайменше з 2018 року, внаслідок чого він, як член сім?ї ОСОБА_2 , набув право користування цією квартирою на підставі 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, може бути підтверджений ним особисто та численними свідками, іншими доказами. Крім того, даний факт підтверджується матеріалами протиправно ініційованої щодо нього справи про адміністративне правопорушення №752/5675/24.

В період проживання однією сім?єю з ОСОБА_2 за рахунок його грошових коштів було придбано нерухоме майно, що було зареєстровано на ім?я ОСОБА_2 , а саме:

11.06.2021 р. - двокімнатну квартиру загальною площею 54.8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 224);

14.01.2023 р. - нежитлове приміщення - гараж, загальною площею 62.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 140), що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, в силу презумпції спільності майна подружжя зазначене нерухоме майно вважається спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хоча у дійсності це нерухоме майно було придбано за рахунок його особистих грошових коштів.

15 березня 2024 року ним було виявлено, що його цивільна дружина ОСОБА_2 приховала та позбавила можливості користуватися належними йому грошовими коштами у розмірі 10 тис. доларів США, приблизно 8 тис. Євро, коштовностями (ювелірними виробами), орієнтовною вартістю 10 тис. доларів США, пилосмоком, вартістю 3 тис. доларів США, правовстановлюючими документами на його майно, які знаходилися у її квартирі АДРЕСА_3 , іншими речами.

Внаслідок виявлення зникнення грошових коштів, ювелірних виробів, документів 15 березня 2024 року та бажання з`ясувати це питання з ОСОБА_2 остання почала його ображати та принижувати. Також вона почала вимагати негайного виселення заявника з квартири, погрожуючи викликом поліції та залученням свого сина, ОСОБА_3 , та доньки ОСОБА_4 , з метою його виселення.

Реалізовуючи свої наміри, щодо його виселення з квартири N? АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 викликала поліцію, якій повідомила про нібито вчинення ним відносно неї домашнього насильства, намагаючись таким чином штучно створити їй репутацію кривдника для виселення його з вказаної квартири. Наслідком цього стало складення на нього протоколу про адміністративне правопорушення та прийняття постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року у справі №752/5675/24, що на даний час оскаржується в апеляційному порядку, як незаконна та необгрунтована.

Більше того, як з?ясувалось в подальшому, 22 березня 2024 року ОСОБА_2 без його згоди було укладено з її сином, ОСОБА_3 , спадковий договір серія та номер: 663 від 22 березня 2024 року, що був посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Наведені обставини підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, ОСОБА_2 наведеними діями 22 березня 2024 року з метою ускладнення або унеможливлення питання поділу вказаного нерухомого майна, фактично вчинила зі своїм сином, ОСОБА_2 , фраудаторний правочин - спадковий договір серія та номер: 663 від 22.03.2024 р., що був посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Оскільки домовленості про поділ майна у встановленому порядку сторонами досягнуто не було, тому виникла необхідність вирішення питання про поділ спільного майна в судовому порядку.

Як зазначається вище, що підставою для звернення до суду з позовом, з яким має намір звернутися ОСОБА_1 , є факти набуття спірного майна в період спільного проживання чоловіком і жінкою однією сім?єю, предметом позову є встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю, поділ майна, визнання недійсним спадкового договору як фраудаторного правочину, інші вимоги.

Наведені обставини вказують, що ОСОБА_2 без його згоди вчинила дії щодо розпорядження спірним майном, і може разом зі своїм сином будь-яким чином і в будь-який час розпорядитися спірним майном шляхом його подальшого відчуження (продати, подарувати тощо) або обтяжити. При цьому, виходячи з фактичних обставин справи (факт укладення спадкового договору) існує висока ймовірність подальшого здійснення дій, спрямованих на реалізацію третім особам вказаного майна.

Відчуження спірного майна може призвести до зміни суб?єктного складу учасників спірних правовідносин в процесі розгляду справи. Відповідно перехід права власності на вказане нерухоме майно до інших осіб унеможливить виконання в майбутньому рішення суду на його користь, що зумовить необхідність звернення до суду з іншим позовом.

Більше того, подальше відчуження спільного майна на користь третіх осіб може ускладнити ефективний захист його прав та інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

З урахуванням зазначеного заявник вважає, що заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно є співмірними із вимогами про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю, поділ майна, визнання недійсним фраудаторного правочину, іншими вимогами, які він має намір пред?явити. У зв`язку із чим, заявник просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 1 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини 3 статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Обов`язок доведення обставин, які указували б на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Разом з тим, як зазначає заявник, предметом позову у цій справі будуть позовні вимоги немайнового характеру про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю, поділ майна, визнання недійсним спадкового договору як фраудаторного правочину. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд вважає, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Слід відзначити, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження спірного майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі статтею 81 ЦПК, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Так, невжиття саме таких заходів забезпечення позову (накладення арешту на спірні земельні ділянки) не призведене до утруднення чи неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2019 року.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що незастосування вказаних у заяві позивача заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, суд відмовляє у забезпечені позову.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: І.О. Фінагеєва