Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.08.2024 Справа №607/23755/23 Провадження №2/607/361/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача адвоката Остапчук В.І.

відповідача-позивача ОСОБА_2

представника відповідача-позивача адвоката Чубай Л.П.

перекладача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Остапчук Вікторія Ігорівна до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Чубай Людмила Петрівна до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2023 позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Остапчук В.І., звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2022 розірвано. У даному шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає та зареєстрована разом з нею. При цьому вона в повній мірі виконує свої материнські обов`язки, а саме, активно займається вихованням дитини, створює для дитини максимально комфортні умови для проживання.

Позивач вказує, що після повномасштабного вторгнення Росії на територію України, вона в цілях безпеки, вона вивезла доньку ОСОБА_4 до Федеративної Республіки Німеччини, куди згодом переїхав і відповідач ОСОБА_2 , який є громадянином Турецької Республіки, оскільки мав намір там проживати. Водночас, перебуваючи у Федеративній Республіці Німеччині ОСОБА_2 весь час чинив психологічний тиск як на неї, так і на їхню малолітню дитину. Йому було відомо місце їхнього проживання, тому він постійно приходив і наполягав на тому, що вона разом з дитиною повинна залишатися у Німеччині. Окрім того відповідач застосовував до неї фізичну силу, що стало підставою для винесення працівниками Управління поліції в Берліні тимчасового обмежувального припису відносно нього та йому було заборонено протягом місяця відвідувати її місце проживання. Крім того, в серпні 2022 року відповідач, з метою перешкоджання їй разом з дитиною повернутися на територію України, звернувся до Окружного суду Кройцберга із заявою про передачу права на визначення місця проживання дитини лише з батьком та видачу заборони на перетин кордону. При цьому, для забезпечення позову суд прийняв рішення про закриття кордону для неї та ОСОБА_4 до 31.08.2022, що унеможливлювало її повернення разом з дитиною, як громадян України, додому. Проте, 05.09.2023 Окружний суд Кройцберга прийняв рішення, яким відмовив відповідачу у задоволенні заявлених вимог, після чого вона, з метою захисту своїх прав та своєї доньки, повернулась на територію Україну.

Позивач вважає, що визначення місця проживання дитини з нею відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Так, 28.09.2023 вона отримала висновок органу опіки і піклування згідно якого останній вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вона разом з дочкою проживає у квартирі свого батька ОСОБА_7 , який з цього приводу не заперечує, де характеризується позитивно, а також має у власності двокімнатну квартиру та автомобіль. Також, вона займається підприємницькою діяльністю, від якої отримує дохід, отримує допомогу, у зв`язку із народженням дитини у розмірі 860 грн та грошову допомогу від свого батька у розмірі 7000 грн, щомісячно.

З огляду на викладене позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Постановлено копію позовної заяви з додатками надіслати до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради та зобов`язати, протягом одного місяця, надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1

07.03.2024 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 479 від 19.03.2024 щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.04.2024 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чубай Л.П. через систему «Електронний суд» подала суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, в якому ОСОБА_2 просить: визнати утримання ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України незаконним; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на територію Німеччини, місто Берлін, малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у разі відмови ОСОБА_1 самостійно повернути на територію Німеччини, місто Берлін, малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати ОСОБА_1 передати малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові - ОСОБА_2 для повернення до Німеччини, місто Берлін, і допустити негайне виконання рішення суду в цій частині.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви позивач ОСОБА_2 зазначив, що він з 02.02.2019 перебував відповідачем ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі при цьому з 2018 до початку 2022 року вони проживали у м. Києві. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2022 розірвано, проте про судові засідання він не був повідомлений, а дізнався про розірвання шлюбу через певний час після ухвалення рішення суду. У даному шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З тексту свідоцтва про народження вбачається, що дитина народилася на території Турецької Республіки, куди вони з ОСОБА_1 переїхали на декілька місяців, проте відразу після народження ОСОБА_4 , вони знову повернулись в Україну до м. Києва та відповідач ОСОБА_1 наполягала на тому, щоб ОСОБА_4 отримала українське громадянство, проти чого він як батько дитини не заперечував і зі свого боку не наполягав на отриманні дитиною також і турецького громадянства, щоб не створювати зайві конфлікти у сім`ї. 25.02.2022 у зв`язку з повномасштабним вторгнення РФ на територію України, вони разом з донькою ОСОБА_4 виїхали до Туреччини, оскільки він є громадянином Турецької Республіки, однак 09.03.2022 він, а також ОСОБА_1 та їхня малолітня донька ОСОБА_4 виїхали до Німеччини, де він і проживає останні два роки. При цьому, рішення про переїзд та перенесення центру життєвих інтересів до Німеччини було прийнято ними з ОСОБА_1 , як подружжям спільно.

Разом з тим, наприкінці серпня 2023 року ОСОБА_1 одноосібно прийняла рішення про своє повернення разом з ОСОБА_4 до України, і припинила з ним та його родиною усі контакти, не давши йому навіть побачитися з донькою, відтак він та бабуся ОСОБА_4 позбавлені можливості бачити, як вона росте, знати про стан її здоров`я, підтримувати з нею відео-зв`язок тощо. Позивач ОСОБА_2 вважає, відповідач ОСОБА_1 не просто порушує його права як батька, але й спричиняє шкоду дитині, яка має право на підтримання зав`язків з обома з батьків, і отримувати любов та опіку як зі сторони матері, так і зі сторони батька та його рідні.

Так, позивач за зустрічним позовом вказує, що переїхавши в Німеччину, у подружжя почалися конфлікти щодо участі у вихованні доньки ОСОБА_4 , оскільки відповідач ОСОБА_1 . буквально привласнила дитину, в неї почалася патологічна ревність до дитини, і чим кращими були його стосунки з донькою, тим більше вона робила все, щоб повністю усунути його з життя доньки. У м. Берліні через непорозуміння вони почали проживати окремо, а донька ОСОБА_4 залишилася проживати з відповідачем ОСОБА_1 проти чого він не заперечував.

З приводу долученого до матеріалів справи рішення Окружного суду Кройцберга від 02.09.2022, то позивача за зустрічним позовом зауважує, що відповідач заявляла перед судовими органами ФР Німеччини, що вона має квартиру у м. Берліні, з жовтня дитина записана у дитячий садок і що вона не має наміру повертатися в Україну, оскільки хоче залишити центром свого життя Німеччину, у зв`язку із чим 31.08.2022 заборону виїзду з Німеччини було знято.

Позивач ОСОБА_2 наголошує, що усі його дії були спрямовані не на відібрання дитини від матері, а виключно на те, щоб зберегти своє право брати участь у вихованні своєї доньки, особисто бачитися з нею, що стало би неможливим при переїзді дитини до будь-якої іншої країни, не обов`язково до України, оскільки відповідач ОСОБА_1 заперечує його батьківські права, право дитина на спілкування з ним, та його участь у вихованні дитини.

Поряд з цим позивач ОСОБА_2 звертає увагу, що він ніколи не застосовував насилля у стосунках з відповідачем ОСОБА_1 , проте остання використала існуючу в Німеччині процедуру, в результаті якої йому було на місяць винесено обмежувальний припис, що забороняв бачитися з сім`єю в період з 29.04.2023 по 26.05.2023, однак подальший розгляд справи привів до його виправдання і до нього не було застосовано ніяких штрафних санкцій.

Водночас, з`ясувавши, що проблема в сім`ї полягає не в насиллі, а в непорозуміннях щодо участі у вихованні доньки, з травня 2023 року подружжю відразу ж була призначена допомога зі сторони служби у справах неповнолітніх м. Берліна, яка полягала у тому, щоб налагодити комунікацію між батьками дитини та забезпечити їхню участь у її вихованні, не виключаючи батька з виховного процесу. При цьому, згідно з висновками соціальних працівників даної служби він як батько добре справлявся зі своїми обов`язками, здатний самостійно організовувати зустрічі з ОСОБА_4 з залученням інших членів сім`ї, наприклад, бабусі. Натомість, мати дитини не йшла на відвертий контакт, відмовлялась приймати допомогу зі сторони фахівців щодо організації дозвілля, в результаті допомогу вимушені були зупинити наприкінці серпня 2023 року через те, що відповідач ОСОБА_1 залишила територію Німеччини. Позивач зауважує, що звіт служби у справах дітей підтверджує, що він погоджувався, щоб донька проживала з матір`ю, а його метою було виключно приймати повноцінну участь у вихованні ОСОБА_4 , безперешкодно бачитися з нею, виявляти до неї любов та турботу без втручання зі сторони відповідача ОСОБА_1 .

Усі вищевказані обставини послужили причиною його звернення спочатку до поліції м. Берліна, а згодом до компетентних органів Німеччини із заявою про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, оскільки на переконання позивача ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_1 своїми неправомірними діями порушила право дитини на належне виховання обома батьками, обірвала зв`язок ОСОБА_4 як з ним, так і з його родичами, повністю усунула його від участі у вихованні доньки та ізолювала його від будь-якої інформації щодо доньки, місця та умов її проживання, її стану здоров`я, розвитку тощо.

Позивача ОСОБА_2 вказує, що 25.02.2022 вони з ОСОБА_1 , як батьки ОСОБА_4 прийняли спільне рішення про залишення території України задля безпеки своєї дитини та з того часу ситуація в Україні не змінилася, а в деяких аспектах навіть погіршилась, оскільки на сьогоднішній день, уся територія України залишається небезпечним, неспокійним і нестійким середовищем для малолітньої дитини. При цьому право відповідача ОСОБА_1 на вільний вибір проживання у даному випадку не є абсолютним, оскільки під час вибору свого місця проживання вона повинна враховувати наявність спільної з ним малолітньої дитини, визначення місця проживання якої повинно відбуватися за згодою обох батьків, а не одноосібно.

Таким чином, на думку позивача ОСОБА_2 утримання ОСОБА_1 їхньої малолітньої доньки ОСОБА_4 на території України є незаконним, оскільки останні 18 місяців свого життя дитина проживала саме в Німеччині, до якої подружжя переїхало за взаємною згодою з метою перенести центр життєвих інтересів саме до Німеччини, а подальше переміщення дитини до України було здійснене без згоди батька, який мав спільне з матір`ю право опіки над дитиною і міг би його продовжувати реалізовувати, якби таке переміщення не відбулося.

Поряд з цим позивач вказує, що рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини, та не вирішує будь-яке питання про піклування, а отже не позбавляє відповідача ОСОБА_1 права на звернення до компетентного суду Німеччини із заявою про визначення місця проживання дитини з нею.

З огляду на викладене просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.05.2024, прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Чубай Л.П. до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до спільного розгляду з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Остапчук В.І. до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, об`єднавши позови в одне провадження та присвоєно об`єднаній справі єдиний номер 607/23755/23, провадження 2/607/361/2024.

06.05.2024 через систему «Електронний суд» представник позивача - відповідача ОСОБА_1 - адвокат Остапчук В.І. подала відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого, щодо народження малолітньої доньки ОСОБА_4 на території на території Турецької Республіки, то позивач - відповідач зазначає, що ОСОБА_2 переконав її поїхати до Туреччини для народження доньки ОСОБА_4 , аргументуючи тим, що там є знайомі лікарі і медицина на високому рівні, відтак вона на 8 місяці вагітності поїхала до Туреччини і знаходилась там з мамою позивача до народження дитини. Водночас, через 3 тижні після народження доньки ОСОБА_4 вони поїхали в Анталію до консульства України щоб зробити тимчасовий закордонний паспорт для дочки а також свідоцтво про народження українського зразка, та довідку про громадянство дитини, щоб повернутися в Україну до м. Київ, де вони, на той момент, постійно проживали. При цьому ОСОБА_2 не був проти того, що дитина буде мати українське свідоцтво про народження, оскільки планував постійно проживати в Україні. На переконання позивача - відповідача ОСОБА_2 не заперечував українське громадянство дочки, так як вважав, що це і їй і йому на користь, оскільки сам зможе скоріше набути українського громадянство і зможе мати ті ж права, що і громадяни України. З приводу її виїзду разом з дочкою до Туреччини до позивач - відповідач зазначає, що 24.02.2022 коли розпочалась війна, було прийнято рішення поспіхом їхати до Туреччини, проте лише допоки в Україні не стане безпечно, а про переїзд до іншої країни з Туреччини вона не думала. Більше того, вона ніколи не думала і не планувала жити закордоном навіть до війни, оскільки її положення в Україні повністю задовольняло її. На відміну від ОСОБА_2 , який на переконання позивача - відповідача постійно шукав кращої долі в інших країнах і не бажав проживати в Туреччині, посилаючись на важку економічну ситуацію і не можливість заробити кошти. Щодо виїзду до Німеччини, то зазначає, що так як з Америкою в ОСОБА_2 не склалося, то його плани змінилися і він вирішив їхати до Німеччини, а єдиний варіант для нього на отримання візи був використати її і дитину громадян України, як біженців від війни. При цьому вона не хотіла їхати в Федеративну Республіку Німеччина через, що вона отримала в свою сторону погрози, і приниження, відтак через погрози, що позивач і його матір заберуть у неї дитину, її змусили їхати до Німеччини. Позивач - відповідач зауважує, що ОСОБА_2 перебуває в Німеччині як біженець з України та жодного дня у своєму житті не працював за освітою, натомість перебував на повному утриманні своєї матері, а коли сторони перебували у шлюбі, позивач нетривалий час працював водієм таксі. Під час перебування в Німеччині він також ніде не працював. Щодо офіційного перебування ОСОБА_2 , то він зміг приїхати до ФРН лише через 4 місяці після її переїзду з дитиною, коли позивачка разом з донькою отримали візи, які дозволяли їм знаходитися в Німеччині як біженцям з України, оскільки саме вона ходила з ним в міграційну службу Німеччини для підтвердження, що дійсно він є батьком її дитини, показувала свідоцтво про народження дитини, а також вони надавали ряд фото дитини з батьком з України, аби підтвердити його постійне проживання з дочкою саме в Україні. На підставі цього він і отримав право проживання в ФРН як біженець від війни. Водночас, вона допомагала йому з оформленням документів як особі, що потребує захисту, вже після того, як вони не проживали разом і перебували в натягнутих відносинах, так як хотіла забезпечити можливість для її доньки спілкуватися із своїм батьком. Зазначає, що ОСОБА_2 прожив з донькою ОСОБА_4 в одному приміщенні всього 3,5 місяці, а весь інший час вона з донькою в Україні жили в її батьків, так як вона потребувала допомоги, як фізичної, так і матеріальної, оскільки сама не мала змоги працювати через малий вік дитини, а ОСОБА_2 не утримував їх з дочкою. Надалі вона разом з дочкою, 4 місяці проживала у без ОСОБА_2 , оскільки не вони пройшли, ще всю процедуру легалізації як біженці в ФРН, і, відповідно, ОСОБА_2 не мав змоги, за інших обставин, в`їхати до Німеччини також як біженець. При цьому вона відчувала постійну напругу, оскільки перебувала в чужій країні з маленькою дитиною, де вони не розуміли мови, не мали постійного місця проживання, і 5 раз змінили житло за період перебування там. Разом з тим, коли вона повідомляла ОСОБА_2 про те, що хоче додому, він чинив на неї психологічний тиск, а саме відповідав, що треба терпіти, бо це для майбутнього дитини. Крім того, ОСОБА_2 ніяк не допомагав навіть тоді, а на її прохання надіслати грошей хоча б на потреби дитини, відповідав, що він ніде не працює. Щодо рішення Окружного суду Кройцберга від 02.09.2022, позивач - відповідач вказує, що на момент розгляду справи в 2022 році вона дійсно намагалася побудувати своє життя в Німеччині, проте враховуючи той факт, що на території ФРН вона з дитиною мали статус біженців, не мали місця проживання, доходів, окрім допомоги, яку надавала Німеччина, а в Україні у неї є допомога від батьків у вихованні дитини, вона може займатися професійною діяльністю, і, тим самим, забезпечити кращий рівень життя дитині ОСОБА_4 , є постійне місце проживання, нею прийнято рішення про повернення на територію України. Позивач - відповідач вважає надуманими твердження позивача про те, що вона давала неправдиві свідчення в Окружному суді Кройцберга, оскільки рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вона з дочкою ОСОБА_4 повернулася додому в серпні 2023 року, тобто фактично через рік. Вказує, що ОСОБА_2 вводить суд в оману вказуючи, що йому не було відомо про її повернення разом з дитиною в Україну, так як вона йому це повідомляла. Окрім цього, зазначає, що вона була і є відкрита до спілкування та не заперечує з приводу спілкування та побачень ОСОБА_2 з дочкою, проте останній не вчиняв жодних дій, щоб хоча б поцікавитися її станом здоров`я дитини, жодного разу не зателефонував, не написав, не цікавився дитиною, її потребами та розвитком, І лише після того, як він звернувся з даним позовом до суду, його адвокатом, на власний розсуд куплено через інтернет магазин та надіслано на її ім`я дитяче платтячко. З приводу насильства, то позивач - відповідач вказує, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї насильство як психологічного так і фізичного характеру, підтвердженням чого є обмежувальний припис, оскільки в торговому центрі при свідках відповідач нецензурно лаявся до неї та застосовував відносно неї силу. Також позивач - відповідач вказує, що вона добровільно погодилась на зустрічі батька з дитиною під наглядом соціальних працівників у Німеччині, оскільки не хотіла обмежувати дочку ОСОБА_4 в спілкування з батьком та приводила доньку в спеціальний сімейний центр, де її чекав ОСОБА_2 і 2 педагоги, один із них був турецького походження, проте коли в дитини з`являлась якась потреба, наприклад змінити підгузок, її приводили до неї у сусідню кімнату, так як ОСОБА_4 розмовляє лише українською, тому ні педагоги, ні ОСОБА_2 , не розуміли чого вона хоче і який її настрій. Водночас звіт служби у справах неповнолітніх вона вважає не коректним, оскільки в ОСОБА_2 зав`язалась дружба з педагогом турецького походження, тому є об`єктивні підстави вважати цей звіт неправдивим. Крім того, твердження про відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини є неправдиві, оскільки саме через спір, який виник між ними вона звернулася з первісним позовом до Тернопільського міськрайонного суду, оскільки ОСОБА_2 неодноразово погрожував відібрати у неї доньку, а рішенням Окружного суду Кройцберга йому було відмовлено у визначенні місця проживання доньки ОСОБА_4 разом з ним. З цих міркувань у неї є серйозні побоювання, що ОСОБА_2 відбере у неї дитину. Окрім цього, позивач - відповідач вказує, що ОСОБА_2 вказує, що не заперечує проти проживання відповідачки з донькою саме на території Німеччини, і саме в м. Берліні, оскільки бажає надалі приймати участь у вихованні своєї доньки, однак не вказує, де на його думку вони з донькою повинні проживати та за рахунок яких коштів утримуватися. Натомість в Україні вона має змогу працювати за освітою та отримувати достойний дохід, відповідно і зможе забезпечити належний рівень життя своїй дитині, яку утримує самостійно. В Україні вони проживають в трикімнатній квартирі разом з її батьками, які допомагають їй у вихованні дочки. У квартирі є все необхідне для побуту та вжитку. У квартирі для дитини відведено дитяче ліжечко, наявний стіл, шафа для одягу, створено відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини, наявні іграшки та розвиваючі ігри згідно віку дитини. Дитина пов`язана сталим побутом, родинними зв`язками, натомість у Німеччині у них немає житла, немає знайомих, україномовного спілкування. ОСОБА_2 вимагає повернення їх до Німеччини, яка, по факту є чужою країною для неї та її доньки, а стала лише тимчасовим прихистком, проте він сам не є громадянином ФРН, а проживає там на тимчасовій основі, а доказів які б свідчили про постійне проживання ОСОБА_2 в Німеччині, або, що таке перебування необмежене візою, ним разом з зустрічною позовною заявою не подано. Більше того, перебування її та доньки в Німеччині було згідно § 24 Закону про правовий статус іноземців у Німеччині, згідно якого біженці отримують дозвіл на тимчасове проживання, а такий дозвіл на перебування в Німеччині закінчився 02.05.2024. Також в додатку до візи вказано, що громадяни які перебувають за межами території Німеччини більше ніж 6 місяців, автоматично отримують скасування дозволу на проживання. Отже у неї та її малолітньої дочки відсутні підстави для легального перебування в Німеччині. На переконання позивача - відповідача країною постійного місця проживання ОСОБА_4 є Україна, оскільки вона є громадянкою України, до 24.02.2022 проживала в Україні, а також проживає в Україні з 26.08.2023 по даний час. ОСОБА_4 постійно проживає разом з нею і спілкується лише українською мовою та розуміє лише українську мову. Органами опіки та піклування Тернопільської міської ради визначено постійне місце проживання дитини з нею за адресою АДРЕСА_1 , де вона і зареєстрована. Також, ОСОБА_4 відвідує дитячий дошкільний заклад у м. Тернополі, який їй дуже подобається, має укладену декларацію з лікарем-педіатром та перебуває у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і відчуття захищеності, відчуває до неї емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває емоційну близькість. Водночас, повернення дитини в ФРН позивач - відповідач вважає неможливим так як у них відсутнє житло на території Німеччини та у неї в Німеччині відсутні доходів, а дитину утримує виключно вона. При цьому, вона побоюється застосування позивачем фізичного або психологічного насильства щодо неї. Окрім цього, ОСОБА_2 є громадянином Турецької республіки, який тимчасово перебуває у Німеччині та невідомо, чи він буде проживати там в майбутньому, а дитина прижилася в місці свого проживання. Між тим, ОСОБА_2 не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Разом з тим, ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження неможливості з серпня 2023 року, або обмежень з цього часу, у перетині державного кордону України та неможливості спілкування з дитиною. Таким чином позивач - відповідач вважає, що сторона позивача не довела неправомірного переміщення або утримання малолітньої дитини сторін на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, не довів постійного проживання дитини на території ФРН до моменту переміщення або утримання, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем права піклування щодо дитини і даних про те, що на день неповернення дитини позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дитини. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову.

20.05.2024 судом зареєстровано відповідь на відзив на зустрічний позов поданий представником відповідача - позивача ОСОБА_2 - адвокатом Чубай Л.П. через систему «Електронний суд», в якому вказує, що відповідач - позивач не заперечує належність матері та дитини до громадянства України, проте громадянство не є тотожним постійному місцю проживання. Дитина разом з матір`ю проживала в Німеччині з 09.03.2022 по 26.08.2023, тобто протягом майже 1,5 роки. При цьому, зміна місць (адрес) проживання в межах однієї держави, Німеччини, не спростовує факт постійного проживання саме в цій державі. Термін проживання дитини в Україні та реєстрація місця проживання в Україні, здійснена після незаконного переміщення, а тому на думку відповідача - позивача не може братися до уваги як доказ постійного проживання в Україні. Факт вимушеного, через початок війни, виїзду з України у лютому 2022 року не спростовує того факту, що родина згодом прийняла рішення побудувати своє життя в іншій країні. Відповідач - позивач зауважує, що з часом, коли минув майже рік, позивач - відповідач, звісно, могла змінити своє рішення і могла би його реалізувати виключно стосовно самої себе, але оскільки у них є спільна донька ОСОБА_4 , то рішення про зміну країни проживання Міри батьки повинні були приймати спільно, оскільки ні в Україні, ні в Туреччині, ні в Німеччині судовими органами не приймалося рішення про позбавлення його батьківських прав чи рішення про одноосібну опіку матері щодо дитини, яка би давала їй право одноосібно визначати країну проживання для дитини. Крім того, юридичний статус, який уряд Німеччини надав українцям, не є аналогічним статусу біженців, і дає можливість за дотримання певних умов залишитися в цій країні після завершення подій, які стали підставою для надання цього статусу. Вони переїхали до Німеччини без наміру повертатися в Україну, а планували лише відвідувати родичів, які залишилися в Україні, чого не заперечує і сама позивач - відповідач. Прийняття до розгляду повноваженими органами Німеччини заяви позивача про викрадення дитини згідно з процедурою, передбаченою Гаазькою конвенцією, є додатковим доказом того, що уряд Німеччини визнає сторони у справі як такі, статус яких не суперечить і тим більше не спростовує факт їхнього постійного проживання на території цієї країни. Щодо його піклування про дитину до її переміщення, то вказує, що факт розлучення батьків і їх окреме проживання не є доказом того, що він втратив право опіки над донькою. Жодного судового рішення, яке б обмежувало його права щодо доньки ніякі компетентні органи Німеччини чи іншої країни не приймали. При цьому, той факт, що йому рішенням Окружного суду Кройцберга від 02.09.2022 було відмовлено у передачі одноосібного права на опіку над донькою не означає, що одноосібне право на опіку за цим рішенням отримала мати. Отже, незважаючи на те, що донька проживала з матір`ю, за ним залишалося право на опіку над дитиною. На переконання відповідача-позивача, наявність численних спорів між батьками, в тому числі ініційований саме ним судовий процес щодо заборони виїзду з Німеччини, а також регулярні зустрічі його з дочкою за підтримки Асоціації амбулаторної підтримки у галузі виховання (м. Берлін), свідчить про його прагнення до здійснення піклування і про реалізацію своїх батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 . З приводу заперечень позивача відповідача щодо звіту Асоціації амбулаторної підтримки у галузі виховання (м. Берлін), то звертає увагу, що він був підписаний двома спеціалістами, інший з яких не мав турецького походження. Більше того, за такою логікою позивача-відповідача рішення органу опіки та піклування м. Тернополя, долучене до первинного позову відповідачкою, також тоді є неправдивим, оскільки у прийнятті такого рішення приймали участь лише українці. Щодо незаконного переміщення дитини, то зазначає, що оскільки за батьками і надалі залишилось право спільної опіки, для переміщення дитини в Україну мати повинна була отримати його згоду, в іншому випадку такі дії матері кваліфікуються як «викрадення». При цьому факт повідомлення йому про виїзд в Україну, написаний по вотсапу вже по факту прибуття в Україну, не робить викрадення чимось іншим за визначенням. Отже, утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує як права дитини, так і права іншого з батьків. Водночас, жодної згоди на переміщення дитини з Німеччини до України він не давав. Навпаки, послідовно і недвозначно транслював як позивачу-відповідачу, так і компетентним органам Німеччини про свою незгоду з переміщенням доньки до України. Позивач-відповідач не попереджала і не узгоджувала з ним свої плани, оскільки напевно знала про його позицію. Саме тому повідомила його про своє повернення з донькою до України лише після того, як вже була в Україні, 26.08.2023. У відповідь на це повідомлення він відразу висловив свою незгоду і відразу звернувся до компетентних органів Німеччини з заявою про повернення дитини до Німеччини. Також відповідач-позивач звертає увагу, що предметом позову у цій справі є вимога про повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе міжнародних зобов`язань. З вимогою про повернення дитини він звернувся у строк менше року після її незаконного вивезення, отже, немає підстав досліджувати питання про те, які умови для проживання, виховання і розвитку дитини створені її матір`ю в Україні та чи прижилася малолітня дитина у своєму новому середовищі. А доводи і заперечення позивача-відповідача, які стосуються його неспроможності забезпечити належні умови проживання і виховання дитини у Німеччині, і вже створені умови проживання для дитини в України не стосуються предмета спору. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний задовольнити у повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 24.06.2024 постановленою у судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

06.08.2024 через систему «Електронний суд» представник відповідача - позивача ОСОБА_2 - адвокат Чубай Л.П. подала додаткові пояснення щодо висновку психолога, відповідно до яких на думку відповідача-позивача посилання сторони відповідача за зустрічним позовом на Висновок психолога від 21.07.2024 про психоемоційний стан дитини, як такий, що може бути використаний для відмови у задоволенні позову батька є некоректним, оскільки зазначений висновок не є висновком експерта, носить виключно рекомендаційний характер і взагалі є неналежним доказом у справі про повернення дитини за процедурою, визначеною Гаагською конвенцією 1980 року. Висновок психолога містить суб`єктивну думку психолога на підтримку гендерної нерівності батьків, що суперечить практиці та позиції, висловленій у Постанові Верховного Суду України від 13.03.2024 у справі № 753/17344/19. Твердження психолога, що у дитини виникають труднощі в комунікації з батьком і це обмежує можливість встановлення емоційного зв`язку з ним, ставить під сумнів кваліфікацію психолога, оскільки такі висновки психолог робить заочно, ймовірно зі слів матері дитини, без того, щоб спостерігати за стосунками між донькою і батьком в реальності. Крім того, психолог вдається до хибної логіки, оскільки той факт, що дитина відчуває себе в комфорті та безпеці в присутності своєї матері, зовсім не виключає іншого факту, що дитина може відчувати себе в комфорті та безпеці також і в присутності батька. Проте, психолог не мала можливості це ні перевірити ні спростувати, тому вдалася до голослівних тверджень, які абсолютно нічим не підкріплені. Відповідач-позивач звертає увагу, що задоволення позову батька про повернення дитини до Німеччини не має на меті розлучити дитину з матір`ю, оскільки мати може повернутися до Німеччини разом з донькою і продовжувати проживати з нею разом, тому голослівними також є безапеляційні твердження психолога, що повернення до Німеччини психічно травмуючи вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню її розвитку відповідно до вікових норм. Враховуючи вище наведене, сторона відповідача-позивача вважає Висновок психолога, таким, що суперечить іншим наявним у матеріалах справи доказам щодо стосунків батька та доньки, а також таким, що ґрунтується виключно на словах матері дитини, висновок є голослівним та маніпулятивним.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Остапчук В.І. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. З приводу зустрічного позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні за допомогою перекладача ОСОБА_3 суду пояснив, що ОСОБА_1 повідомила йому, що вона з дочкою ОСОБА_4 перебуває в Україні вже після виїзду з Німеччини. При цьому, коли дочка була у Німеччині він зустрічався з нею, проводив час та періодично купував речі. Зазначив, що на його думку їхня з ОСОБА_1 дочка повинна проживати у Німеччині, де їй можна забезпечити гідне та безпечне середовище проживання, що неможливо зробити в Україні, оскільки тут війна. Вказав, що самостійного та постійного заробітку на даний час немає, а у Німеччині він навчається та планує у майбутньому отримати візу, у зв`язку із навчанням. Однак матеріально йому можуть допомагати батьки, які достатньо забезпечені. Відтак просив зустрічний позов задовольнити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву та додаткових поясненнях. З приводу первісного позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - адвокат Чубай Л.П. в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву та додаткових поясненнях. З приводу первісного позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні. У судових дебатах додатково зазначила, що на переконання сторони відповідача-позивача даний спір не підсудний Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, а повинен розглядатись судами Німеччини, де до переміщення постійно проживала дитина.

Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання, подав заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування за наявними матеріалами у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку:

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2022 у справі № 607/8327/22 розірвано.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у м. Буджа, провінція Ізмір, Турецька Республіка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 24.05.2021 Консульством України в місті Анталія.

Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України № 61329/36-536-101 від 24.05.2021 виданої Консульством України в місті Анталія, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована громадянкою України відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України».

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 виданим 20.08.2021, строком дії до 30.08.2025.

ОСОБА_2 є громадянином Турецької Республіки та 30.06.2021 документований УДМС у Тернопільській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , строком дії до 24.06.2022, яка рішенням № 174 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 11.03.2024 була скасована.

03.05.2022 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала посвідку на проживання № НОМЕР_4 видану Окружним управлінням з питань імміграції Берлін , дійсну до 02.05.2024, відповідно до якої їй дозволено проживання в окрузі Берлін .

Крім того, 12.10.2022 ОСОБА_2 отримав посвідку на проживання № НОМЕР_5 видану Окружним управлінням з питань імміграції Берлін , дійсну до 11.10.2024, відповідно до якої йому дозволено проживання в окрузі Берлін .

Відповідно до офіційного підтвердження реєстрації для отримання повідомлення про переселенців від 24.04.2023, ОСОБА_2 з 05.11.2022 поселився у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 де з 24.04.2023 зареєстрований.

Рішенням Окружного суду Кройцберга від 02.09.2022 у сімейній справі № 130 F 9661/22, у задоволенні заяви батька та позивача ОСОБА_2 про передачу права на визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Як вбачається із змісту даного рішення суду, спочатку, без усного слухання суд прийняв рішення про закриття кордону до 31.08.2022. Заяву батька дитини про передачу йому одному права на визначення місця проживання та заборону на перетин кордону довелося відхилити, оскільки він не зміг довести, що мати дитини серйозно розглядає можливість переїзду з дитиною в Україну на постійне місце проживання проти його волі. Він дійсно заприсягся, що мати дитини повідомила йому про намір полетіти з дитиною в Україну і залишитися там. Однак цьому суперечить переконлива заява матері дитини про те, що вона хоче лише поїхати в гості і залишити центром свого життя Німеччину. Свою заяву вона підтвердила, надавши запрошення в садок для дитини, а також договір оренди. Це свідчить про те, що мати продовжує намагатися закріпити центр свого життя та життя дитини в Берліні . Якщо така заява й була зроблена, слід розуміти, що розлучення батьків відбулося зовсім недавно і що під час суперечок вони можуть казати речі, які не мають серйозного наміру.

Управлінням поліції в Берліні винесено відносно ОСОБА_2 припис, згідно з яким останнього виселено з квартири/будинку постраждалих осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборонено їх відвідувати у період з 29.04.2023 по 26.05.2023 23 год. 59 хв. Крім того вжито захисні заходи внаслідок насильства та переслідування, а саме зобов`язано утримуватись від контактів із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 28.05.2023 23 год. 59 хв., що включає наближення до них на відстань менше 50 метрів або в інший спосіб, наприклад розмовляючи з ними за допомогою телефону, пошти чи факсу, електронної пошти або SMS, встановлення контакту із ними. Управлінням поліції в Берліні зазначено, що зважаючи на встановлені обставини неможливо виключити подальші акти насильства з боку ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з чим застосовується вищевказані заходи. Такі заходи є прийнятними та доцільними для запобігання подальшій загрозі громадській безпеці. Не існує інших відповідних заходів, які могли б так само гарантувати захист законних інтересів підзахисних та були б менш обтяжливими для нього. Такі заходи також є відповідними у вужчому значенні, оскільки захист законних інтересів осіб, яким загрожує небезпека, переважає обмеження його основного права на свободу пересування, пов`язане з вжитими заходами.

Згідно з повідомленням Державної прокуратури Берліна від 15.08.2023, провадження відносно ОСОБА_2 за звинуваченнями: образа в Берліні 29.04.2023 відповідно до § 170 абз. 2 Кримінально - процесуального кодексу. Однак роз`яснено, що заявник все ж має можливість продовжити справу в порядку приватного обвинувачення.

Відповідно до Звіту про діяльність/проміжний звіт від 30.08.2023 виданого Відділом з питань молоді, навколишнього середовища, охорони здоров`я, школи та спорту Районного відомства Темпельгоф-Шенеьерг у м. Берлін, соціальним працівником пан ОСОБА_16 надавалась допомога родині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах послуги «Супроводжуючий візит відповідно до § 18.3 Соціального кодексу VІІІ, в ході якої з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було узгоджено ряд цілей. Причина для проміжного звіту: після останньої зустрічі з батьками пані ОСОБА_1 контактувала з батьком дитини і повідомила йому, що зараз вона їде в Україну зі своєю донькою ОСОБА_4 . Якщо він хоче побачитися з донькою, то може зробити це там. На наступну зустріч вона не з`явилася. Таким чином, зустріч не відбулася. У зв`язку із чим допомога припиняється. За результатами надання допомоги встановлено, що за останні 2,5 місяці допомога була дуже ефективною в окремих аспектах (наприклад, візити між батьком і донькою) і складною в інших (наприклад, спілкування батьків). Пан ОСОБА_2 був дуже відкритий і завжди готовий прийняти нашу підтримку. Пані ОСОБА_1 з самого початку дотримувалась своєї позиції: вона відчувала примус органів влади. Обидва вони явно відчували, що емоційно ще не порозумілися зі своїм минулим досвідом. Пані ОСОБА_1 боялася, що батько дитини може вивезти її доньку ОСОБА_4 до Туреччини і відібрати дитину у неї. Після нещодавніх подій служба у справах неповнолітніх звернулася до матері. Пан ОСОБА_2 розмірковує над тим, чи поїде він в Україну, щоб мати можливість бачити свою доньку. На даний момент багато що залишається нез`ясованим. Заради інтересів дитини слід внести ясність щодо контакту з батьком. Ми також рекомендуємо, щоб мати дотримувалася свого обов`язку щодо співпраці та сприяла контактам між батьком і донькою.

Як вбачається з акту ОСББ «СИМОНЕНКА-5» від 04.09.2023 складеного головою правління ОСОБА_19 , в присутності сусідів-свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстрована, але проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом із своєю мамою ОСОБА_1 .

Згідно з витягів з реєстру Тернопільської територіальної громади № 2023/006922513 від 31.08.2023, № 2023/007956810 від 03.10.2023, ОСОБА_1 з 31.08.2023 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.10.2023 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_3 за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , що вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 10.01.2007 виконкомом Тернопільської міської ради.

Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 20.11.2023, останній не заперечує проти визначення місця проживання його онуки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та повідомляє, що щомісячно надає своїй доньці ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 7000 грн.

Як слідує із характеристики № 21 виданої ОСББ «СИМОНЕНКА-5» 22.11.2023, ОСОБА_1 зареєстрована і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання по даній адресі на ОСОБА_1 скарг та нарікань від мешканців будинку не надходило.

27.09.2023 ОСОБА_2 звернувся до Федерального відомства юстиції із заявою про сприяння поверненню дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Гаазької Конвенції від 25.10.1980 про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей, у якій зазначив, що 25.08.2023 о 10 год. 35 хв. у п`ятницю в м. Берлін матір Міри Кайї написала йому повідомлення на телефон і електронну пошту, про те, що вони покинули територію Німеччини, і якщо він хоче побачити дочку, то повинен приїхати в Україну.

Вказана заява ОСОБА_2 про повернення до Німеччини від 27.09.2023 була отримана Федеральним відомством юстиції 07.12.2023 та їй присвоєно номер ІІ 3-SR-U5-F-490/23, що вбачається із листа Федерального відомства юстиції від 08.12.2023 адресованого ОСОБА_2 . При цьому останньому роз`яснено, що передача поданих ним документів до центрального відомства в Україну на даний час є неможливим, оскільки документи є неповними та запропоновано йому якнайшвидше надіслати відсутні документи.

Згідно з листа Міністерства юстиції України №70026/76051-33-24/12.1.2 від 08.05.2024, відповідно до підпунктів 1 - 3 пункту 9 зазначеного Порядку 29.01.2024 в Міністерстві юстиції України зареєстровано заяву про повернення дитини ОСОБА_4 до ФРН, а листом від 13.02.2024 повідомлено Федеральному відомству юстиції ФРН про отримання заяви та про необхідність до Міністерства юстиції України надіслати додаткові документи. Оскільки у заяві заявник зазначив адресу ймовірного місця перебування дитини на території України, Мін`юст України надіслав Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції копію заяви про сприяння поверненню дитини для вжиття попередніх заходів, зокрема отримання згоди матері дитини на добровільне повернення дитини до ФРН або іншим чином мирно вирішити питання, у тому числі через процедуру медіації. Оскільки мати дитини на листи зазначеного територіального органу Міністерства юстиції України не відповідала та жодним іншим чином не зв`язувалася із співробітниками територіального органу Міністерства юстиції України, Мін?юст України звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України з проханням надати інформацію про перетинання дитиною державного кордону. Листом від 22.03.2024 Міністерство юстиції України поінформувало Федеральне відомство юстиції ФРН про заходи, вжиті Мін`юстом безпосередньо та через його територіальний орган на підставі цієї заяви, інформацію, надану територіальним органом Державної міграційної служби України щодо реєстрації місця перебування дитини, про звернення матері дитини до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою про визначення місця проживання дитини та про надіслання до зазначеного суду повідомлення про надходження до Мін`юсту України заяви про повернення дитини та про застереження статті 16 Конвенції. 19.04.2024 до Міністерства юстиції України з листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли письмові пояснення матері дитини, копію яких було надіслано до Федерального відомства юстиції ФРН з листом від 03.05.2024.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_1 від 16.04.2024, адресованих Департаменту міжнародного співробітництва та представництва Міністерства юстиції України, в яких ОСОБА_1 вказала, що вважає неможливим повернення моєї дочки до Німеччини за допомогою процедури медіації, оскільки у неї відсутнє житло на території Німеччини, так як їм було надане тимчасове соціальне житло, відсутні належні доходи, а в Німеччині вони жили на допомогу, таким чином належного рівня життя дитині забезпечити не можливо, а дитину утримує лише вона. При цьому, їй відмовлено у прийняті документів для призначення аліментів. Також звертала увагу на агресивність та схильність до насильства у ОСОБА_2 громадянина Турецької Республіки, що підтверджена кількома притягненнями до поліції, образи і приниження її зі сторони ОСОБА_2 в присутності дочки, що є загрозою її психічному та емоційному стану, шантаж та маніпуляції від ОСОБА_2 , його погрози розбити собі лице і заявити в поліцію, що це зробила вона, погрози відібрати у неї дочку. Відтак, ОСОБА_2 , громадянин Турецької Республіки створив нестерпні умови для її перебування з дочкою в Німеччині. Вказала, що Федеративна Республіка Німеччина надала їй і її дочці дозвіл на тимчасове перебування з метою тимчасового захисту, проте країною постійного місця проживання для її дочки є Україна, оскільки ОСОБА_4 є громадянкою України та до 24.02.2022 проживала в Україні, а також з 26.08.2023 тут проживає по даний час. ОСОБА_4 постійно проживає разом з нею та спілкується лише українською мовою. У квартирі де проживає ОСОБА_4 створенні належні умови для її повноцінного та гармонійного розвитку, вона відвідує дитячий садок, а також має укладену декларацію із лікарем - педіатром. Поряд з цим зауважила, що вона завжди повідомляла ОСОБА_2 про місце перебування дитини чи про наміри змінити місце проживання та ніколи не чинила перешкод у спілкуванні його з дитиною.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 від 13.05.2024 адресованих у Міністерством юстиції України, ОСОБА_2 пояснив, що в Україні через війну на даний час є багато перешкод у мріях про майбутнє та забезпеченні здорового розвитку дитини. Вважає, що повернення ОСОБА_4 до Німеччини буде дуже корисно для її майбутнього, а її життя в Німеччині буде величезною перевагою, оскільки вона володіє українською, турецькою, німецькою та англійською мовами. Крім того, загальновідомо, що економічна ситуація та система освіти в Німеччині є однією з найкращих країн світу. Також, виховання дитини обома батьками є дуже важливим питанням для її психологічного здоров`я. При цьому, оскільки ОСОБА_4 зараз молода, повернення до Німеччини не матиме для неї негативного впливу, а той факт, що в Україні все ще триває війна, піддає Міру потенційному ризику. Незважаючи на те, що у Тернопільській область немає розташування військово-стратегічних об`єктів, він, як батько, дуже переживає за безпеку та життя своєї доньки. Окрім цього, зазначив, що він вперше за довгий час мав можливість поспілкуватися зі своєю донькою у відеочаті, і дуже ради, що вона його пам`ятає і вони можуть проводити час разом, навіть по телефону і ОСОБА_4 також дуже рада спілкуванню з ним. Зауважив, що не бажає, щоб Міра росла без мами, проте оскільки ОСОБА_1 відмовляється добровільно повертатися до Німеччини, іншого виходу, окрім примусового повернення дитини, немає. Якщо їх переконають повернутися, він зробить все можливе, щоб допомогти їм почати життя тут знову. Єдине, чого він очікує натомість, це можливість проводити вільний час зі своєю донькою на вихідних і сприяти її навчанню та формуванню її майбутнього.

Згідно з довідкою від 01.04.2024 та характеристикою від 02.05.2024 виданих ФОП ОСОБА_29 , ОСОБА_4 відвідує дитячий центр розвитку «Clever Kids» з 01.04.2024. За час занять у дошкільному закладі зарекомендувала себе як дитина, яка легко контактує з дорослими та ровесниками. В діяльність включається відразу, досить активно. Зовнішній вигляд дитини охайний, відповідає віку. Фізично дитина розвинута добре. Сформовані соціально - побутові навички самообслуговування. Дитина називає імена вихователів та ровесників. Увага стійка, концентрація присутня. Спокійна, любить похвалу і заохочення. Пам`ять розвинута гарно, швидко запам`ятовує, виявляє цікавість на заняттях, активно приймає участь в колективних іграх. Загальний розвиток дитини відповідає віковій нормі.

З платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк» від 11.04.2024 та 02.05.2024 вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала оплату за дитячий садок у сумах 5 500 грн та 6 900 грн на рахунок ФОП ОСОБА_29 .

Відповідно до довідки № 770 від 27.11.2023 виданої КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться під спостереженням лікаря-педіатра педіатричного відділення № НОМЕР_6 поліклінічного відділення КНП «ТМДКЛ», відповідно до декларації укладеної 13.11.2023. З інформації лікаря-педіатра, при відвідуванні поліклініки дитину супроводжувала мама. Згідно записів в медичній документації, хронічних захворювань у дівчинки немає, на стаціонарному лікуванні не перебувала. За час спостереження за дитиною, батько ОСОБА_2 в заклад не звертався.

Згідно з довідкою № 2926 від 04.09.2023 виданою Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні соціальної політики та отримує щомісячну допомогу при народження 1-ої дитини у розмірі 860 грн щомісячно, всього за період з вересня 2022 року по серпень 2023 року - 10 320 грн.

З Індивідуальної відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України вбачається, що у 2022-2023 роках страхувальник Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, сплачувало за ОСОБА_1 страхові внески.

ОСОБА_1 з 24.10.2023 зареєстрована фізичною особою - підприємцем, з видами діяльності: 71.11 Діяльність у сфері архітектури (основний); 74.10 Спеціалізована діяльність із дизайну; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у.; 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у.; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 53 від 25.10.2023.

На підтвердження доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено виписки із банківського рахунку ФОП ОСОБА_1 відкритого у АТ КБ «Приватбанк», з якого вбачаються надходження коштів, з призначенням платежу «за консультаційно - інформаційні послуги», зокрема: 27.11.2023 - 12 000 грн; 07.02.2024 - 20 000 грн; 07.02.2024 - 20 000 грн; 28.03.2024 - 20 000 грн; 30.04.2024 - 10 000 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 255591254 від 06.05.2024, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 31 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 .

Також, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «AUDI», д.н.з. НОМЕР_7 , 1989 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 .

Згідно з довідки КНП «Центр первинної медико - санітарно допомоги» № 01.1.-04/926 від 22.11.2023, згідно даних в первинній обліковій медичній документації «Медична карта амбулаторного хворого», ОСОБА_1 , під динамічним спостереженням сімейного лікаря з приводу хронічних захворювань не перебуває. 13.10.2023 пацієнтка звернулась в КНП «ЦПМСД», з метою укладення декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. 17.10.2023 ОСОБА_1 повторно звернулася на прийом до сімейного лікаря. Під час візиту пацієнтка висловлювала скарги на періодичну сухість у роті. Також повідомила про те, що під час перебування за кордоном у неї було виявлено підвищений рівень глюкози крові. Після проведеного об`єктивного огляду виставлено попередній діагноз: цукровий діабет? Рекомендовано до обстеження, проведено загальний аналіз сечі та цукор крові. Призначено повторний огляд після до обстеження. На повторний огляд ОСОБА_1 до сімейного лікаря не прийшла.

Відповідно до довідки про не судимість від 23.05.2024 виданої Федеральним управлінням юстиції, у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Туреччини відсутні судимості.

Як вбачається з характеристики з місця роботи від 13.05.2024 виданої Мотум Логістікс ГмбХ , пан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працював у їхній компанії з 01.09.2022 по 28.02.2023 на посаді менеджера складу. Він був мотивованим і показав високий ступінь ініціативності та відданості справі. Завжди працював ефективно, цілеспрямовано і ретельно, мав організаторські здібності. Навіть коли робоче навантаження було дуже високим, пан ОСОБА_2 виявився стійким працівником і застосовував зважений, спокійний і цілеспрямований підхід. Результати його роботи завжди були якісними, навіть при мінливих вимогах і в складних умовах.

ОСОБА_2 навчається у «ЦГС Більдунгс-ГмбХ» на курсах: інтеграційний та орієнтаційний, тривалість яких з 29.11.2023 по 10.09.2024, з пн. - пт. 09 год. 00 хв. - 13 год. 05 хв., що вбачається із підтвердження про навчання на мовних курсах.

З долучених до матеріалів справи рекомендаційних листів професора Др. ОСОБА_30 ТЕК від 11.11.2022, доктора філософії ОСОБА_31 від 26.01.2022 та викладача інтеграційного курсу IQ Lingua Регіни Темат від 15.05.2024 вбачається, що ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем свого навчання.

Відповідно до психологічного висновку за результатами індивідуальної співбесіди, даних експериментальних психологічних методик, спостереження за поведінкою дитини під час обстеження від 21.07.2024, складеного практичним психологом ОСОБА_28 , використаний комплекс методик дозволяє зробити наступні висновки: на момент обстеження виявлено тісний емоційний зв`язок дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 , і відповідно до її вікових норм, у віці 3 роки, у неї яскраво виражена фізична, емоційна і психологічна залежність від матері, яка обумовлена тим, що мама задовольняє не лише фізичні потреби дитини (годування, гігієна, сон і в цілому режим дня), а й соціальні потреби (увага, турбота, ніжність, ласка та любов, яка спрямована на свою дочку). Мама ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , активно залучена до її виховання і щоденних активностей, що включає спільні ігри та інші форми взаємодії, які активно сприяють її емоційному та соціальному розвитку. Спільні ігри та проведення часу з мамою сприяють розвитку соціальних навичок дитини. Вона виявляє зацікавленість у взаємодії, активно залучається до ігор та інших видів діяльності. ОСОБА_4 має сильний емоційний зв`язок з матір`ю. Вона відчуває себе в безпеці та комфорті в присутності матері, що є важливим аспектом її емоційного розвитку на цьому етапі життя. Адже дитина віком 3 роки знаходиться в критичному періоді розвитку, коли формуються основи емоційної стабільності, прив`язаності та мовних навичок. Важливою складовою цього процесу є стабільне оточення та постійний контакт з основним доглядачем. ОСОБА_4 спілкується з батьком по телефону. Однак, через те, що батько розмовляє англійською та турецькою мовами, яку дівчинка не розуміє, виникають певні труднощі в комунікації з ним. Це обмежує можливості встановлення з ним емоційного зв`язку та глибшого спілкування. Відсутність регулярної комунікації, зрозумілою мовою для дитини з боку батька може створити мовний бар`єр. Для дитини важливо мати стабільне та безпечне оточення. Мати, яка постійно знаходиться поруч, може забезпечити таке середовище, що сприяє почуттю безпеки та захищеності у дитини. Тато, не знаючи мови на якій говорить дитина (української), має труднощі у комунікації з дитиною, що може викликати почуття тривожності та страху у дитини. Можлива розлука дочки, якій 3 роки і 2 місяці, із матір`ю і зміна місця проживання (з України на Федеративну республіку Німеччина ), де вона буде в незнайомому для себе середовищі, не знає мову батька, не володіє німецькою мовою, оскільки розуміє лише українську, яку чує від матері, бабусі, дідуся, від вихователів дошкільного закладу та своїх друзів, з якими вона спілкується під час гри, прогулянок, буде для неї стресовою ситуацією, яка травматично вплине на її подальший психічний розвиток. При цьому, у своєму віці ОСОБА_4 має коло значущих для неї людей. Це люди, які становлять близьке їй оточення, під час взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності: мама та її родина (бабуся та дідусь, до яких вона емоційно прив`язана і з якими постійно взаємодіє). Так само до кола таких людей можна віднести вихователів дошкільного закладу та її друзів, з якими грається та спілкується як у дитячому садочку, так і на дитячих ігрових майданчиках. Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Німеччини негативно та психічно травмуючи вилине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню її розвитку відповідно до вікових норм. Втрата об`єкта первинної прив`язаності є глибинною психологічною травмою, пов`язаною з несподіваним і незворотнім розривом тісних зв`язків із матір`ю; для дитини цього віку така втрата матиме наслідки в дорослому житті. Враховуючи наведені фактори, можна зробити висновок, що на даному етапі розвитку, дитині безпечніше залишатися з мамою. ОСОБА_1 забезпечує необхідний рівень емоційної підтримки, стабільність та сприяє інтелектуальному та мовленнєвому розвитку дитини. Тато, не маючи живого контакту із дитиною протягом року та спілкуючись лише он-лайн (по телефону), не може задовольнити вище наведених потреб дитини на цьому етапі розвитку. Зміна місця проживання дитини з України на Федеративну республіку Німеччина, розлучення її з матір`ю негативно та психічно травмуючи вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню її розвитку відповідно до вікових норм.

Також, органом опіки і піклування суду надано висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 479 від 19.03.2024.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування суду щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 479 від 19.03.2024, встановлено, що мати дитини, ОСОБА_1 , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомила, що спільна дочка проживає разом із нею, а тому просить визначити місце проживання дитини разом із нею. Батько дитини, ОСОБА_2 , на засідання комісії не з`явився та не повідомив про причини своєї відсутності. 12.09.2023 працівником служби у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей спільно з фахівцем Тернопільського міського центру соціальних служб проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Трикімнатна квартира знаходиться на першому поверсі семи поверхового будинку в якій є все необхідне для побуту та вжитку. Для дитини відведено дитяче ліжечко, наявний стіл, шафа для одягу, створено відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку. На підставі заяви ОСОБА_1 виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення від 28.09.2023 № 1127, яким затверджено висновок органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, захищаючи інтереси дитини, керуючись ч. 4, ч. 5 ст. 19, ст. ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки і піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11.01.2006 № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Водночас, у частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

ЄСПЛ у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Так, судом встановлено, що процедура щодо повернення малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розпочата в адміністративному органі, а саме Федеральному відомстві юстиції Німеччини, у грудні 2023 року.

При вирішенні цієї категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18.06.2014 у справі № 6-58цс14.

Суд виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Відповідно до статті 8 цієї Конвенції 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням від 11.07.2017 (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, судом встановлено та матеріалам справи підтверджено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Буджа, провінція Ізмір, Турецької Республіки та зареєстрована громадянкою України відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України». При цьому після народження малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали на території України, що не заперечувалось сторонами у справі.

Разом з тим, у зв`язку із початком повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхня малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою тимчасового захисту виїхали у Турецьку Республіку, а згодом у Федеративну Республіку Німеччина, де ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали до 26.08.2023 та в подальшому повернулись назад в Україну.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:

-по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

-по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

-по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження № 61-12883св22).

Гаазька конвенції про батьківську відповідальність 1996 року не містить визначення поняття «звичайне місце проживання». Воно має встановлюватися на основі всіх обставин, які мають місце в кожній конкретній справі.

Звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, провадження № 61-4217св22, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22, провадження № 61-12940св23).

В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 PracticalHandbook onthe Operationof the1996 Hague ChildProtection Convention).

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів того, що Федеративна Республіка Німеччини була постійним місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та що після її переїзду у Федеративну Республіку Німеччини остання прижилась у цьому середовищі, оскільки суду не подано відомостей того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вважала своє місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мала у Федеративній Республіці Німеччина постійне місце проживання, відвідувала дошкільний навчальний заклад - садок чи різні гуртки. Як і відсутні докази, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мала медичне страхування, що у неї там були друзі, захоплення, сталі сімейні зв`язки та того що відбулась зміна мови її спілкування.

Натомість в судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з народження проживала на території України, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де продовжує проживати після повернення в Україну. У помешканні для дитини відведено дитяче ліжечко, наявний стіл, шафа для одягу, створено відповідні умови для її повноцінного та гармонійного розвитку. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спілкується лише українською мовою, відвідує дитячий садок та перебуває на обліку у лікаря - педіатра, що на переконання суду свідчить про те, що для дитини створені належні матеріально-побутові умови, які вона вважає своїм постійним місцем проживання.

Наведені обставини дають підстави для висновку, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживала постійно у Федеративній Республіці Німеччина, а її перебування у цій державі було тимчасовим та зумовлене отриманням тимчасового захисту, у зв`язку із повномасштабним вторгнення Росії на територію України, що не є визначенням постійного місця проживання.

Крім того, суд бере до уваги, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю і зміна місця проживання з України на Федеративну Республіку Німеччини, де вона не прижилась, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року).

Згідно частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Судом такої виняткової ситуації , на яку вказує зазначений Принцип 6 Декларації прав дитини не встановлено.

Поряд з цим суд також враховує долучений позивачем-відповідачем до матеріалів справи психологічний висновок за результатами індивідуальної співбесіди, даних експериментальних психологічних методик, спостереження за поведінкою дитини під час обстеження від 21.07.2024, складений практичним психологом ОСОБА_28 з якого встановлено, що зміна місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з України на Федеративну республіку Німеччина, розлучення її з матір`ю негативно та психічно травмуючи вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню її розвитку відповідно до вікових норм, оскільки у своєму віці ОСОБА_4 має коло значущих для неї людей. Це люди, які становлять близьке їй оточення, під час взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності: мама та її родина (бабуся та дідусь, до яких вона емоційно прив`язана і з якими постійно взаємодіє). Так само до кола таких людей можна віднести вихователів дошкільного закладу та її друзів, з якими грається та спілкується як у дитячому садочку, так і на дитячих ігрових майданчиках.

Суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси відповідача - позивача відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прагнення реалізації батьківських обов`язків з виховання дитини тощо. Однак при цьому суд виходить з того, що відповідні права батька не мають превалювати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її звичного середовища в Україні до Федеративної республіки Німеччина, де вона не прижилась, не володіє німецькою мовою, оскільки розуміє лише українську мову, яку чує від матері і сімейного середовища, від вихователів дошкільного закладу та своїх друзів, з якими спілкується, буде для дитини стресовою ситуацією, негативно вплине на неї, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів.

Водночас, суд відхиляє посилання відповідача - позивача на те, що позивач - відповідач ОСОБА_1 викрала малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не повідомила йому, про свій намір повернутись з дочкою в Україні, оскільки такі спростовуються відомостями зазначеними у Звіті про діяльність/проміжний звіт від 30.08.2023 виданого Відділом з питань молоді, навколишнього середовища, охорони здоров`я, школи та спорту Районного відомства Темпельгоф-Шенеьерг у м. Берлін, з якого вбачається після останньої зустрічі з батьками пані ОСОБА_1 контактувала з батьком дитини і повідомила йому, що зараз вона їде в Україну зі своєю донькою ОСОБА_4 . Відтак відповідачу - позивачу ОСОБА_2 було достовірно відомо про місце перебування його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Твердження відповідача - позивача про те, що ОСОБА_1 ввела Окружний суд Кройцберга в оману, зазначаючи, вона не має наміру повертатися в Україну, оскільки хоче залишити центром свого життя Німеччини, що і стало підставою для відмови йому у передачі права на визначення місця проживання дитини та скасування заборони виїзду ОСОБА_1 за територію Німеччини, суд вважає необґрунтованими та зауважує, що з моменту винесення Окружним судом Кройцберга рішення суду до виїзду ОСОБА_1 в Україну пройшов тривалий проміжок часу, а саме 10 місяців, що свідчить про те, що зняття заборони перетину кордону не вплинуло на рішення ОСОБА_1 повернутись в Україну, оскільки ще тривалий час після винесення вказаного рішення суду ОСОБА_1 проживала у Німеччині та старалась налагодити життя.

При цьому суд враховує пояснення надані позивачем-відповідачем з приводу того, що протягом цих 10 місяців, вона з дочкою не могла знайти постійне місце проживання і декілька разів змінювала житло, не мала стабільного доходу, а отримувала лише допомогу від Федеративної Республіки Німеччина, натомість відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надав, що стало підставою для зміни її позиції, оскільки за вказаних обставин вона не могла забезпечити належний рівень життя та виховання, а також гармонійний розвиток для малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Натомість в Україні вона має житло, працює за освітою та отримує достатній дохід, відповідно і забезпечує належний рівень життя своїй дитині, яку утримує самостійно.

Вказані обставини додатково підтверджують, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не прижилась у Федеративній Республіці Німеччині, а відтак остання не була її постійним місцем проживання.

Більше того у судовому засіданні з пояснень відповідача - позивача ОСОБА_2 встановлено, що він на даний час не має постійної роботи та стабільного доходу, а на території Федеративної Республіки Німеччина перебуває під тимчасовим захистом, відтак в суду відсутні підстави вважати, що останній зможе забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у випадку її повернення на територію Федеративної Республіки Німеччина.

Щодо підсудності даної справи суд зазначає наступне.

У статті 50 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція 1996 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 14.09.2006 № 136-V «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.

Отже, наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.

Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, Гаазька конвенція 1996 року доповнює та посилює Гаазьку конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи.

За правилами Гаазької конвенції 1980 року для вирішення питання про повернення дитини до звичайного місця проживання особа має право звернутися до: Центрального органу держави (в Україні - до Міністерства юстиції України) за місцем постійного проживання дитини; Центрального органу держави (наприклад: Міністерство юстиції тощо), до якої дитину вивезено та в якій вона утримується; суду.

Таким чином, Гаазька конвенція 1980 року жодним чином не перешкоджає судам договірних держав розглядати справу про викрадення дітей, не звертаючись до центральних органів влади, відтак те, що позивач звернувся до Центрального органу країни ймовірного проживання дітей, не може бути перешкодою у зверненні до повноважного суду.

Підвідомчість спору стосовно відібрання (повернення) дітей у зв`язку викраденням та незаконним утриманням регулюються міжнародно-правовими договорами про правову допомогу, з поміж яких є спеціалізованими міжнародними договорами є Гаазькими конвенціями 1980 та 1996 років.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 (далі - Гаазька конвенція 1996 року) з урахуванням ст. 7 у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. Звичайне місце проживання дитини слід розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення.

У цій категорії справ юрисдикція вирішення спору закріплюється за місцем постійного проживання дитини, а тому якщо місце постійного проживання дитини переноситься до іншої держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.

З матеріалів справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що постійним місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до її виїзду до Федеративної Республіки Німеччина було за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому суд враховує, що переїзд ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Федеративної Республіки Німеччина був зумовлений саме початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, і в подальшому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю повернулась в Україні та на даний час продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того на території України дитина відвідує дитячий садок та має укладену декларую із лікарем педіатром.

Поряд з цим матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_1 разом дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінили місце свого постійного проживання на Федеративну Республіку Німеччину, оскільки з долучених доказів вбачається, що останні отримали лише тимчасовий прилисток на період війни в Україні.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності та враховуючи, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, до виїду у Федеративну Республіку Німеччину постійно проживала в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , та після повернення продовжує проживати за вказаною адресою, а відтак її звичайним місцем проживання була і є Україна, тому суд приходить до висновку, що про поширення юрисдикції судів України на цей спір.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Чубай Людмила Петрівна до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 Гаазької конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Суд зауважує, що сторони у справі наполягали на одночасному розгляді спорів про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та про визначення місця проживання дитини, при цьому судом було роз`яснено учасникам їхні прав та обов`язки, передбачені ЦПК України, однак жодних клопотань з даного приводу учасниками справи не заявлялось.

Суд бере до уваги вимоги статті 16 Гаазької конвенції 1980 року та вирішивши першочергового питання про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, вважає за можливе вирішити спір про визначення місця проживання.

Частина 4 ст. 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За змістом ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, визначено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 30.03.2021 при розгляді справи №542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01.07.2017 у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд зазначає, що презумпція на користь матері не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації прав дитини, ані судовою практикою ЄСПЛ і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №402/428/16-ц №14-327цс18 від 17.10.2018 зроблено висновок про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі №6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Отже, при розгляді даної справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем-відповідачем ОСОБА_1 , водночас між сторонами не досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання їхньої спільної дитини.

З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що спільна дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем-відповідачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач-відповідач ОСОБА_1 позитивно характеризується. Житлово - побутові умови є належними, відповідають інтересам дитини та дитина має усі необхідні речі для безпечного проживання та розвитку.

При цьому малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.04.2024 відвідує дитячий центр розвитку «Clever Kids», а ОСОБА_1 турбується про її стан здоров`я, що підтверджується декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу укладеною із педіатром.

Також, ОСОБА_1 , має постійну роботу та стабільний дохід, що дає змогу їй забезпечити дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усіма необхідними матеріально - побутовими речами та організовувати її дозвілля.

Суд також бере до уваги висновок органу опіки та піклування затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 479 від 19.03.2024 щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого орган опіки і піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, урахувавши трирічний вік дитини, можливість матері дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дочки та відсутність доказів, які б доводили неналежне виконання матір`ю своїх материнських прав щодо доньки, суд вважає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини та забезпечить її належний фізичний і духовний розвиток.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04). Відтак суд вважає, що надав відповідь на усі поставлені сторонами питання та навів оцінку усім основним доводам, якими останні обґрунтовували заявлені вимоги.

З огляду на вищевикладене на думку суду в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які доводять те, що позивач-відповідач ОСОБА_1 , має самостійний дохід, належні житлово-побутові умови, та створила для дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 належні умов життя, виховання та розвитку, при цьому даних, які б негативно характеризували позивача-відповідача ОСОБА_1 в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлено.

При цьому суд звертає увагу, що батько, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування та участь у вихованні доньки, а у випадку наявність у нього перешкод останній не позбавлений права звернутись до органу опіки та піклування з клопотанням встановити йому графік відвідувань доньки задля не позбавлення батьківського або материнського піклування та виховання дитини.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у первісний позов ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Остапчук В.І. до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини слід задовольнити у повному обсязі та визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача-позивача ОСОБА_2 .

Водночас, враховуючи задоволення первісного позовувідповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача-позивача ОСОБА_2 в користь позивача-відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89,141, 263-268, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Чубай Людмила Петрівна до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про повернення дитини за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року - відмовити.

Судові витрати понесені відповідачем-позивачем покласти на відповідача-позивача ОСОБА_2 в межах ним понесених.

Первісний позов ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Остапчук Вікторія Ігорівна до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 21.08.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Представник позивача-відповідача: адвокат Остапчук Вікторія Ігорівна, РНОКПП: НОМЕР_10 , адреса місця праці: вул. За Рудкою, 33, офіс 110, м. Тернопіль, 46003.

Відповідач-позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання на території України: АДРЕСА_6 , адреса фактичного проживання АДРЕСА_7 .

Представник відповідача-позивача: адвокат Чубай Людмила Петрівна, РНОКПП: НОМЕР_11 , адреса місця праці: вул. Масарика, 12/58 м. Львів.

Третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, , адреса місцезнаходження: бульвар Т. Шевченка, 1, м. Тернопіль, 46001.

Головуючий суддяН. Р. Кунець