ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16242/21

Провадження № 22-ц/4820/1290/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Талалай О.І., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: ОСОБА_1 та його представник адвокат Бевза Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2024 року (суддя Заворотна О.Л.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. та зобов`язався їх повернути у строк до 18.07.2018 року.

17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено новий договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 70000,00 грн. та зобов`язався їх повернути у строк до 01.07.2018 року.

Однак на момент подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку щодо повернення коштів ОСОБА_2 за відповідними договорами позики від 18.07.2017 та 17.01.2018 років.

Вказував, що розмір боргу відповідача згідно вказаних розписок станом на час звернення з позовом до суду складав заборгованість за договором позики в сумі 157594,88 грн., з яких за договором позики від 18.07.2017 року: 50000,00 грн. - основний борг, 4430,14 грн. - 3% річних, 11445,00 грн. - інфляційні втрати; за договором позики від 17.01.2018 року: 70000,00 грн. - основний борг, 6305,74 грн. - 3% річних, 15414,00 грн. інфляційні втрати, тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказаний розмір заборгованості.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійними.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначалося, що ОСОБА_1 в період з вересня 2016 по березень 2018 року працював неофіційно торговим представником фірми «Продмакс». Розписку про начебто отримання грошей у позику разом з іншими працівниками фірми він написав саме на вимогу керівника фірми, оскільки торгові представники отримували матеріальні цінності, а тому розписка мала слугувати гарантією їх повернення. ОСОБА_1 зазначає, що грошових коштів ні він, ні інші працівники не отримували, крім того, після звільнення з роботи розписки усім працівникам були повернуті і будь-яких претензій керівник фірми не висував. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що через ризик втрати роботи він був вимушений написати розписку про начебто отримання грошових коштів, що від нього вимагало керівництво фірми, хоча жодних коштів він не отримував, а тому вважає, що відповідно до ст. 640 ЦК України договір позики укладений не був, оскільки гроші за розпискою не передавалися.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просив суд визнати договір позики від 18.07.2017 року та договір позики від 17.01.2018 року недійсними.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.04.2024 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними - задоволено. Визнано договір позики - розписку від 18.07.2017 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 50000,00 грн. та договір позики - розписку від 17.01.2018 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 70000,00 грн. - недійсними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є підтвердженням укладення договору позики та засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Апелянт посилається на абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України відповідно до якого, якщо договір позики укладений в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики або доводити факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача - свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Крім того, ОСОБА_1 жодним належним та допустимим доказом не спростовано факт підписання ним договорів позики у вигляді розписок та отримання грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки вважає вимоги викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими. В апеляційній скарзі не було наведено достатніх підстав для скасування оскаржуваного рішення, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання апелянт ОСОБА_2 та його представник адвокат Савченко Я.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Бевза Ю.П. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що 18.07.2017 року ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали угоду у вигляді розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. та зобов`язався повернути кошти до 18.07.2018 року (а. с. 5).

Проте умов договору позики щодо повернення боргу в сумі 50 000 грн. ОСОБА_1 не виконав та у визначений договором строк позичених коштів не повернув.

17 січня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали нову угоду у вигляді розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн. та зобов`язався повернути кошти до 01.07.2018 року (а.с.6).

Проте умов договору позики щодо повернення боргу в сумі 70 000 грн. ОСОБА_1 не виконав та у визначений договором строк позичених коштів не повернув.

Оригінали розписок від 17.01.2018 року та від 18.07.2017 року містяться в матеріалах справи і їх було надано до матеріалів справи позикодавцем ОСОБА_2 (а.с.44, 45).

Постановляючи оскаржуване рішення та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки доведеністю факту не отримання ОСОБА_1 у позику коштів в розмірі 50 000 грн. та 70 000 грн. та наявністю підстав з огляду на зазначені позивачем у зустрічному позові обґрунтувань недійсності спірних договорів позики.

Щодо первісного позову про стягнення заборгованості за договорами позики, суд виходив з того, що визнання договорів позики недійсними, виключає задоволення первісного позову. У зв`язку із відмовою в первісному позові про стягнення боргу за договором позики, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 4430,14 грн. та 11445,00 грн. за договором позики від 18.07.2017, 6305,74 грн. та 15414,00 грн. за договором позики від 17.01.2018.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій із передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 688/3024/17, від 08 вересня 2021 року у справі № 163/1531/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа.

З огляду на частину першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження укладення договорів позики ОСОБА_2 надано суду оригінали власноручно написаних розписок ОСОБА_1 , які посвідчують як передання позичальнику грошових коштів так і зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк що передбачений договорами.

Письмова форма договору позики (розписка) внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникові.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (абзацу 2 ч.1 статті 1051 ЦК України).

З огляду на зазначене, оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що покази цих свідків в частині не передачі коштів є допустимими доказами, у зв`язку з чим помилковим є висновок суду про те, що договори позики є неукладеними, що є підставою для визнання їх недійсними. Оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши розписки, врахувавши, що ОСОБА_1 не надав належних доказів повернення боргу в строк визначений договорами, оскільки оригінали розписок знаходилися у ОСОБА_2 колегія суддів вважає, що позовну заяву ОСОБА_2 слід задовольнити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 157594,88 грн., з яких за договором позики від 18.07.2017 року: 50000,00 грн. - основний борг, 4430,14 грн. - 3% річних, 11445,00 грн. - інфляційні втрати; за договором позики від 17.01.2018 року: 70000,00 грн. - основний борг, 6305,74 грн. - 3% річних, 15414,00 грн. інфляційні втрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики відмовити із-за недоведеності таких вимог.

Так, цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Давши оцінку наявним у справі письмовим доказам та показам свідків, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявності між сторонами спору на час укладення спірних договорів позики саме трудових відносин, адже належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності трудових відносин ОСОБА_1 з фірмою «Продмаск» та відношення ОСОБА_2 до фірми «Продмакс» (власник, засновник, директор, працівник, тощо) стороною позивача за зустрічним позовом суду надано не було.

А надані ОСОБА_1 копії розписок ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , та пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо роботи ОСОБА_1 на фірмі «Продмаск» не підтверджують факту наявності саме між сторонами спору трудових відносин і факту написання ОСОБА_1 розписки саме в результаті трудових відносин.

А в силу частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що після написання розписки від 18.07.2017 року та 17.01.2018 року ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_9 про визнання вказаних договорів позики недійсними, а подав зустрічний позов лише у вересні 2021 року після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спірними договорами позики.

Крім того доводи ОСОБА_1 є суперечливими, оскільки, заявляючи вимоги про визнання правочину недійсним, він посилається як на його фіктивність та укладення шляхом обману, так і вказує про його неукладеність, що є різними способами захисту порушених прав.

Зважаючи на зазначене рішення суду першої інстанції постановлено з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Щодо строку звернення до суду, то він не пропущений, як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду направивши позовну заяву поштовим зв`язком 30.06.2021 року, що підтверджується оригіналом квитанції про поштове відправлення №042.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки первісний позов та апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5646,29 грн. Крім того, слід задовольнити вимогу ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується договором від 29.06.2021 року та актом-приймання передачі виконаних робіт від 30.06.2021 року (а.с.14-17).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 157594,88 грн., з яких за договором позики від 18.07.2017 року: 50000,00 грн. - основний борг, 4430,14 грн. - 3% річних, 11445,00 грн. - інфляційні втрати; за договором позики від 17.01.2018 року: 70000,00 грн. - основний борг, 6305,74 грн. - 3% річних, 15414,00 грн. інфляційні втрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5646,29 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

О.І. Талалай

О.І. Ярмолюк