ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 серпня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2961/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/593/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Печерський відділ виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м.Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Шевченко І.М. від 15 січня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, в якому просив припинити стягнення з нього аліментів, які стягуються на підставі виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2018 року, на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 01.10.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно із рішенням Ніжинського міськрайонного суду в справі № 740/2644/18, яке набрало законної сили 07.08.2018 року, із позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які позивач регулярно сплачував, і станом на 10.04.2023 року заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня. За доводами позивача, починаючи із березня 2023 року, відповідач перестала проживати разом із сином, залишивши його на виховання та повне забезпечення батька. Позивач стверджував, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідомо прийняв рішення щодо проживання разом із позивачем, з огляду на забезпечення найкращих інтересів дитини. За доводами позивача, дитина ОСОБА_3 не проживає із матір`ю ОСОБА_2 , на користь якої було стягнуто аліменти з батька дитини, а проживає разом із батьком у належній йому на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на його повному утриманні. Позивач зазначає, що змінилися обставини, які впливають на стягнення аліментів на користь відповідача, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про припинення стягнення аліментів.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.01.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року є незаконним, необґрунтованим, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції від 15.01.2024 року, не відповідають обставинам справи, має місце порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, у порушення статей: 83, 178 ЦПК України, необґрунтовано прийняв відзив відповідача у справі, а також надані нею документи, незважаючи на ту обставину, що вказані документи були подані із пропуском процесуальних строків. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом не встановлювався додатковий строк для подання відзиву із письмовими доказами, і відповідач із відповідним клопотанням до суду не зверталась, не надала доказів неможливості подання вказаних документів у встановлений законом строк. За доводами апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи, зважаючи на суперечливі свідчення в судовому засіданні сина сторін спору ОСОБА_3 . Апелянт стверджує, що стороною позивача було належним чином обгрунтовано необхідність проведення даної експертизи, і судом першої інстанції не спростовано мотивацію та необхідність призначення експертизи з даного приводу. За доводами апелянта, відмова судом першої інстанції у призначенні експертизи призвела до перекручування фактичних обставин про те, що спільний неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю і бабою, що призвело до неправильного вирішення судом питання, пов`язаного із обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та відсутності мотивування, чи були і ким були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Апелянт зазначає, що з метою апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, за його заявою 31.01.2024 року було призначено судову психологічну експертизу. Психологічною експертизою №96 від 23.02.2024 року, за результатами спостереження проб на взаємодію дитини, неповнолітнього ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 , було встановлено більшу готовність неповнолітнього сина сторін спору ОСОБА_3 до проживання саме із батьком ОСОБА_1 . За доводами апелянта, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини, суд, із урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з іншим із батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків. Апелянт вказує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного із батьків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, які мають істотне значення. Суд враховує думку дитини системно, і врахуванням фактичних обставин справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. За доводами апелянта, висновок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, викладений судом у рішенні від 15.01.2024 року, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а викладені у даному рішенні положення свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Яценко Д.І. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Аніщенко О.Г. просив залишити обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи: Печерського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явилась. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01.10.2018 року шлюб між сторонами спору було розірвано (а. с.18, том 1).

Сторони даного спору мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.17, том 1).

На підставі виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, виданого 13.08.2018 року, із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 проводиться стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку позивача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.20, том 1).

Згідно довідки від 10.04.2023 року Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заборгованість у ОСОБА_1 , станом на 10.04.2023 року, зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим листом, відсутня (а.с.19, том 1).

Згідно витягу з реєстру територіально громади від 09.01.2023 року (а.с.16, том 1), син сторін спору - ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки №06-10/617 від 17.05.2023 року (а.с.31, том 1), ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із копії акта обстеження умов проживання від 12.07.2023 року Служби у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради (а.с.67, том 1), житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , має загальну площу 53 м2, добрі речі загального вжитку, побутову техніку, чиста та охайна. Для виховання та розвитку дитини створено умови, а саме, окрема кімната, яка мебльована ліжком, робочим столом, шафою для одягу, наявна комп`ютерна техніка, дитина має одяг, взуття, речі, відповідно до віку та погодних умов. За вказаною адресою проживають чотири особи і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_7 , 2023 року народження. На момент обстеження, в родині панує позитивна атмосфера, наявні умови для проживання та виховання дітей, неповнолітній забезпечений всім необхідним для повноцінного зростання та розвитку.

Відповідно до довідки ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник №36 від 07.04.2023 року (а.с.21, том 1), виданій ОСОБА_1 , позивач дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно паспортних даних (а.с.11-13, том 1), ОСОБА_1 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , в/ч.

Як вбачається із договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку від 11.06.2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.22-23, 24, том 1), за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться кімната в гуртожитку, яка має наступні характеристики: загальна площа: 15,9 кв.м, житлова площа: 13,0 кв.м. Дана кімната у гуртожитку була придбана у власність за вищевказаним договором купівлі продажу від 11.06.2018 року ОСОБА_8 у продавця ОСОБА_9 .

Згідно довідки Управління Державної охорони України №537 від 06.04.2023 року, ОСОБА_1 проходить військову службу в Управлінні Державної охорони України з 30.09.2004 року по теперішній час, з дислокацією у м.Києві (а.с.25, том 1). Матеріали справи містять в собі довідку Управління Державної охорони України №87 від 06.04.2023 року (а.с.26,том 1) про доходи ОСОБА_1 .

Як вбачається із протоколу судового засідання суду першої інстанції від 23.08.2023 року (а.с.74-79, том 1), рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, в судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній син сторін спору - ОСОБА_3 , у присутності представника органу опіки та піклування пояснив, що із обома батьками у нього гарні відносини. З весни 2023 року він частіше почав їздити до батька, вони разом проводили багато часу, відпочивали. Батько запропонував йому переїхати до нього, він погодився, але це тимчасово, бо він планує проживати разом із мамою. Наразі він фактично проживає із мамою та бабусею по АДРЕСА_4 , до батька їздить, іноді залишається ночувати, у нього там друзі.

24.09.2023 року позивач звернувся до суду із клопотанням про призначення судової психіатричної експертизи стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , у зв`язку із розбіжностями у його показаннях щодо місця проживання (а.с.83-84, том 1).

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.12.2023 року (а.с.135-136, том 1), відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи у даній цивільній справі №740/2961/23. Як зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 15.12.2023 року, з огляду на предмет і підстави поданого позову, суд вважає, що для вирішення спору про припинення стягнення аліментів, відсутня необхідність у спеціальних знаннях в області медицини та, відповідно, призначення у даній справі судової психіатричної експертизи стосовно неповнолітньої дитини. При цьому, клопотання сторони позивача не містить жодних відомостей про неможливість доведення обставин, на які посилається сторона позивача, іншими доказами, та що без проведення судово-психіатричної експертизи неможливо встановити дійсні обставини справи.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , позову, суд першої інстанції, з урахуванням приписів статті 51 Конституції України, статей: 180, 181, 182, 183, 192, 197 Сімейного кодексу України, а також висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 711/8561/16-ц, щодо застосування до спірних правовідносин норм ч.4 статті 273 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є недоведеним, необґрунтованим, і відсутні підстави для припинення стягнення аліментів із позивача на користь відповідача, оскільки не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо постійного проживання з ним неповнолітнього сина сторін спору, як на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді. При цьому, суд першої інстанції врахував пояснення в судовому засіданні неповнолітнього ОСОБА_3 , який у присутності представника органу опіки та піклування пояснив про своє тимчасове проживання (перебування) із батьком, і постійне - з бабою та матір`ю. Судом першої інстанції констатовано, що позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, а саме, на підтвердження факту постійного фактичного проживання сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, разом з ним, що б надавало суду підстави для припинення стягнення із позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина. При цьому, надана позивачем довідка ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник від 07.04.2023 року, не є належним доказом на підтвердження цієї обставини. Не підтвердили цієї обставини і допитані в судовому засіданні свідки. Судом першої інстанції вказано, що тимчасове проживання/перебування дитини з тим із батьків, з кого стягуються аліменти, не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про припинення стягнення аліментів, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи, зважаючи на суперечливі свідчення в судовому засіданні сина сторін спору ОСОБА_3 . Апелянт стверджує, що стороною позивача було належним чином обгрунтовано необхідність проведення даної експертизи, і судом першої інстанції не спростовано мотивацію та необхідність призначення експертизи з даного приводу. За доводами апелянта, відмова судом першої інстанції у призначенні експертизи призвела до перекручування фактичних обставин про те, що спільний неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю і бабою, що призвело до неправильного вирішення судом питання, пов`язаного із обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та відсутності мотивування, чи були і ким були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Апелянт зазначає, що з метою апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, за його заявою 31.01.2024 року було призначено судову психологічну експертизу. Психологічною експертизою №96 від 23.02.2024 року, за результатами спостереження проб на взаємодію дитини, неповнолітнього ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 , було встановлено більшу готовність неповнолітнього сина сторін спору ОСОБА_3 до проживання саме із батьком ОСОБА_1 . За доводами апелянта, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини, суд, із урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з іншим із батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків. Апелянт вказує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного із батьків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, які мають істотне значення. Суд враховує думку дитини системно, і врахуванням фактичних обставин справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. За доводами апелянта, висновок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, викладений судом у рішенні від 15.01.2024 року, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а викладені у даному рішенні положення свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із приписами ч.2, ч.8, ч.9 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.2 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до положень ч.1 статті 18, ч.1 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського Суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР.

Аналіз практики розгляду справ Європейським Судом з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини, є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім, права батьків.

Відповідно до статті 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 Сімейного кодексу України регламентовано, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 Сімейного кодексу України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням, при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (постанова Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 року у справі №750/10188/20: …Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.06.2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 28.06.2023 року у справі № 760/4661/20, провадження № 61-1316св23.

Враховуючи правову природу аліментів (які є власністю дитини), їх цільовий характер, а також передбачені Законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд повинен оцінити при вирішенні цього спору наявність підстав для подальшого стягнення аліментів з особи, з яким, за встановленими обставинами справи, проживає дитина.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 12, ч.1, ч.5, ч.6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1,ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України).

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01.10.2018 року шлюб між сторонами спору було розірвано (а. с.18, том 1).

Сторони даного спору мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.17, том 1). На підставі виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, виданого 13.08.2018 року, із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 проводиться стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку позивача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.20, том 1). Згідно довідки від 10.04.2023 року Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заборгованість у ОСОБА_1 , станом на 10.04.2023 року, зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим листом, відсутня (а.с.19, том 1).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що існування рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.07.2018 року у справі № 740/2644/18 про стягнення аліментів із позивача на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення.

По справі встановлено, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому Законом порядку не вирішувався.

Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того із батьків, з ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову по стягнення аліментів (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №520/21069/18, провадження №61-1347св20).

Приписами статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

При цьому, необхідно зазначити, що син сторін даного спору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході судових розглядів даної справи, не вчиняв відповідних заяв, у контексті приписів ч.3 статті 160 Сімейного кодексу, щодо визначення ним місця свого проживання разом із батьком ОСОБА_1 .

Разом з тим, як вбачається із протоколу судового засідання суду першої інстанції від 23.08.2023 року (а.с.74-79, том 1), рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, в судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній син сторін спору - ОСОБА_3 , у присутності представника органу опіки та піклування пояснив, що із обома батьками у нього гарні відносини. З весни 2023 року він частіше почав їздити до батька, вони разом проводили багато часу, відпочивали. Батько запропонував йому переїхати до нього, він погодився, але це тимчасово, бо він планує проживати разом із мамою. Наразі він фактично проживає із мамою та бабусею по АДРЕСА_4 , до батька їздить, іноді залишається ночувати, у нього там друзі.

Матеріали даної цивільної справи не містять в собі жодних доказів на підтвердження тих обставин, що син сторін даного спору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначив своє місце проживання разом із батьком ОСОБА_1 , у контексті приписів ч.3 статті 160 Сімейного кодексу.

Згідно витягу з реєстру територіально громади від 09.01.2023 року (а.с.16, том 1), син сторін спору - ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки №06-10/617 від 17.05.2023 року (а.с.31, том 1), ОСОБА_2 зареєстрована за тією ж адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із копії акта обстеження умов проживання від 12.07.2023 року Служби у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради (а.с.67, том 1), житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , має загальну площу 53 м2, добрі речі загального вжитку, побутову техніку, чиста та охайна. Для виховання та розвитку дитини створено умови, а саме, окрема кімната, яка мебльована ліжком, робочим столом, шафою для одягу, наявна комп`ютерна техніка, дитина має одяг, взуття, речі, відповідно до віку та погодних умов. За вказаною адресою проживають чотири особи і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_7 , 2023 року народження. На момент обстеження, в родині панує позитивна атмосфера, наявні умови для проживання та виховання дітей, неповнолітній забезпечений всім необхідним для повноцінного зростання та розвитку.

Відповідно до довідки ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник №36 від 07.04.2023 року (а.с.21, том 1), виданій ОСОБА_1 , позивач дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно паспортних даних (а.с.11-13, том 1), ОСОБА_1 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , в/ч.

Як вбачається із договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку від 11.06.2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.22-23, 24, том 1), за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться кімната в гуртожитку, яка має наступні характеристики: загальна площа: 15,9 кв.м, житлова площа: 13,0 кв.м. Дана кімната у гуртожитку була придбана у власність за вищевказаним договором купівлі продажу від 11.06.2018 року ОСОБА_8 у продавця ОСОБА_9 .

Згідно довідки Управління Державної охорони України №537 від 06.04.2023 року, ОСОБА_1 проходить військову службу в Управлінні Державної охорони України з 30.09.2004 року по теперішній час, з дислокацією у м. Києві (а.с.25, том 1). Матеріали справи містять в собі довідку Управління Державної охорони України №87 від 06.04.2023 року (а.с.26,том 1) про доходи ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що надана позивачем довідка ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник від 07.04.2023 року не є належним доказом на підтвердження постійного фактичного проживання сина ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , і відповідно, дана довідка не може бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про припинення стягнення аліментів.

Довідка ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник №36 від 07.04.2023 року (а.с.21, том 1) про проживання сина ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , видана за підписом: / Директор ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник (підпис) О.А.Тесленко, а саме, у даній довідці перед зазначенням посади особи, яка її підписала, міститься похила риска, що свідчить про те, що вказана довідка підписана іншою особою. Згідно п.п.10 п.8 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5, у разі відсутності посадової особи, назва посади, прізвище, власне ім`я якої зазначено на проекті документа, його підписує особа, яка виконує її обов`язки, або її заступник. У такому разі обов`язково зазначаються фактична посада, власне ім`я, прізвище особи, яка підписала документ. При цьому, виправлення вносять рукописним або машинописним способом, якщо документ неможливо передрукувати. Не допускається під час підписання документа ставити прийменник За чи правобічну похилу риску перед назвою посади.

Додавання до назви посади керівника установи або самостійного структурного підрозділу слів Виконуючий обов`язки або В.о. здійснюється на підставі розпорядчого документа.

Крім того, вказана довідка не містить в собі жодної конкретної інформації стосовно того, з якого саме періоду, у хронологічному його розумінні, син ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 , та на підставі яких джерел отримана зазначена у довідці інформація особою, яка видала вказану довідку.

За даних обставин, надана позивачем довідка ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник №36 від 07.04.2023 року (а.с.21,том 1), не може бути визнана належним, допустимим та достатнім доказом у даній справі, у розумінні приписів статей: 77,78, 80 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи доводи позивача щодо постійного проживання з ним неповнолітнього сина сторін спору, як на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді. При цьому, суд першої інстанції врахував пояснення в судовому засіданні неповнолітнього ОСОБА_3 , який у присутності представника органу опіки та піклування пояснив про своє тимчасове проживання (перебування) із батьком, і постійне - із бабою та матір`ю. Судом першої інстанції констатовано, що позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, а саме, на підтвердження факту постійного фактичного проживання сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, разом з ним, що б надавало суду підстави для припинення стягнення із позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина. При цьому, надана позивачем довідка ТОВ К.П.О.Ф. Комунальник від 07.04.2023 року, не є належним доказом на підтвердження цієї обставини. Не підтвердили цієї обставини і допитані в судовому засіданні свідки. Судом першої інстанції обгрунтовано вказано, що тимчасове проживання/перебування дитини з тим із батьків, з кого стягуються аліменти, не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, у порушення статей: 83, 178 ЦПК України, необґрунтовано прийняв відзив відповідача у справі, а також надані нею документи, незважаючи на ту обставину, що вказані документи були подані із пропуском процесуальних строків. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом не встановлювався додатковий строк для подання відзиву із письмовими доказами, і відповідач із відповідним клопотанням до суду не зверталась, не надала доказів неможливості подання вказаних документів у встановлений законом строк.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, оскільки вони не спростовують обґрунтованого висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи, зважаючи на суперечливі свідчення в судовому засіданні сина сторін спору ОСОБА_3 . Апелянт стверджує, що стороною позивача було належним чином обгрунтовано необхідність проведення даної експертизи, і судом першої інстанції не спростовано мотивацію та необхідність призначення експертизи з даного приводу. За доводами апелянта, відмова судом першої інстанції у призначенні експертизи призвела до перекручування фактичних обставин про те, що спільний неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю і бабою, що призвело до неправильного вирішення судом питання, пов`язаного із обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та відсутності мотивування, чи були і ким були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Апелянт зазначає, що з метою апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року, за його заявою 31.01.2024 року було призначено судову психологічну експертизу. Психологічною експертизою №96 від 23.02.2024 року, за результатами спостереження проб на взаємодію дитини, неповнолітнього ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 , було встановлено більшу готовність неповнолітнього сина сторін спору ОСОБА_3 до проживання саме із батьком ОСОБА_1 . За доводами апелянта, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини, суд, із урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з іншим із батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно матеріалів справи, 24.09.2023 року позивач звернувся до суду із клопотанням про призначення судової психіатричної експертизи стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , у зв`язку із розбіжностями у його показаннях щодо місця проживання (а.с.83-84, том 1).

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.12.2023 року (а.с.135-136, том 1), було відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи у даній цивільній справі №740/2961/23. Як зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 15.12.2023 року, з огляду на предмет і підстави поданого позову, суд вважає, що для вирішення спору про припинення стягнення аліментів, відсутня необхідність у спеціальних знаннях в області медицини та, відповідно, призначення у даній справі судової психіатричної експертизи стосовно неповнолітньої дитини. При цьому, клопотання сторони позивача не містить жодних відомостей про неможливість доведення обставин, на які посилається сторона позивача, іншими доказами, та що без проведення судово-психіатричної експертизи неможливо встановити дійсні обставини справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання дитини не є предметом заявленого у даній цивільній справі позову. Предметом позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у даній цивільній справі є припинення стягнення аліментів, отже, однією із обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є та обставина, з ким саме із батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. В ухвалі від 15.12.2023 року про відмову у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судової психіатричної експертизи у даній цивільній справі №740/2961/23, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з огляду на предмет і підстави поданого позову, і для вирішення спору про припинення стягнення аліментів, відсутня необхідність у спеціальних знаннях в області медицини та, відповідно, призначення у даній справі судової психіатричної експертизи стосовно неповнолітньої дитини. При цьому, клопотання сторони позивача не містить в собі жодних відомостей про неможливість доведення обставин, на які посилається сторона позивача, іншими доказами, та що без проведення судово-психіатричної експертизи неможливо встановити дійсні обставини справи.

Висновок експерта №96 за результатами проведення психологічної експертизи за заявою адвоката Яценка Д.І., в інтересах позивача ОСОБА_1 , складено: 23.02.2024 року (а.с.196-210, том 1), приєднаний апелянтом до апеляційної скарги, відповідно до п.3 якого: … Неповнолітній ОСОБА_3 наразі виказує більшу готовність до проживання з батьком, ОСОБА_1 , не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року. Оскільки вказаний висновок експерта не спростовує обґрунтованої констатації суду першої інстанції, при відмові у задоволенні вимог заявленого позову, відносно того, що позивач не надав суду жодних належних та беззаперечних доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, а саме, на підтвердження факту постійного фактичного проживання сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, разом з ним, що б надавало суду підстави для припинення стягнення із позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина. Судом першої інстанції при цьому зазначено, що тимчасове проживання/перебування дитини з тим із батьків, з кого стягуються аліменти, не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів.

У контексті приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про припинення стягнення аліментів. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , позову, суд першої інстанції, із врахуванням положень статті 51 Конституції України, статей: 180, 181, 182, 183, 192, 197 Сімейного кодексу України, а також висновків, викладених у постанові Верховного Суду 04.09.2019 року у справі №711/8561/16-ц, щодо застосування до спірних правовідносин положень ч.4 статті 273 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 є недоведеним, необґрунтованим, і відсутні правові підстави для припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина із позивача. Оскільки в ході судового розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження ті обставини, що неповнолітній син сторін спору, як на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді, постійно фактично проживав та проживає із позивачем. При цьому, суд першої інстанції врахував пояснення сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, який в присутності представника органу опіки та піклування пояснив про своє тимчасове проживання (перебування) із батьком, і постійне - із бабою та матір`ю. Позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, а саме, постійного фактичного проживання неповнолітнього сина разом із ним, що б надавало підстави для припинення стягнення аліментів із позивача. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 15.01.2024 року констатував, що дану обставину не підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки. При цьому, тимчасове проживання/перебування дитини з тим із батьків, з кого стягуються аліменти, не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів.

Необхідно зазначити, що син сторін даного спору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході судових розглядів даної справи, не вчиняв відповідних заяв, у контексті приписів ч.3 статті 160 Сімейного кодексу, щодо визначення ним місця свого проживання разом із батьком ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №596/826/21-ц, провадження №61-3738св22, звернуто увагу на застосування принципу найкращого забезпечення інтересів дитини у справах щодо припинення стягнення аліментів.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.01.2024 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки даний висновок суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, та приписами норм Закону, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.01.2024 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 січня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: