ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/28882/23

Провадження № 22-ц/4820/1473/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

за участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької обласіт від 15 травня 2024 року, суддя Палінчак О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 09.01.2020 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики №023 на 60000 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 1458000 гривень із терміном повернення до 09.01.2021 року, про що ОСОБА_5 09.01.2020 року власноручно була складена розписка.

06.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду №1 до договору позики №023 від 09.01.2020 року щодо отримання останнім коштів в сумі 120000 доларів США, з кінцевою датою повернення боргу 09.01.2021 року, про що ОСОБА_5 06.02.2020 року було написано розписку.

07.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки за договором позики №023 та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 року до договору позики №023 від 09.01.2020 року на загальну суму 120000 доларів США.

Станом на 17.02.2021 року заборгованість за вказаним договором позики №023 від 09.01.2020 та додатковою угодою №1 від 06.02.2020 перед ОСОБА_1 складала 206648,99 доларів США.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.08.2022 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 120000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36100,79 доларів США, 3% від простроченої суми в розмірі 1844,38 доларів США та пеню в розмірі 10000 доларів США; у рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивачу стало відомо, що після настання строку виконання зобов`язання за договором позики №023 від 09.01.2020 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, було укладено договір позики №б/н від 28.01.2021 року, розмір основного зобов`язання 1400000 грн.

На виконання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №358 від 01.03.2021 року, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 14.07.2022 року, ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки №158 від 01.03.2021 року, було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки.

Позивач вказав, що відповідачами були укладені фраудаторні правочини, які спрямовані на погіршення майнового стану боржника у зв`язку із наявністю кредиторських вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідні правочини відбулися одразу після настання строку виконання зобов`язання за договором позики та надіслання вимоги про повернення ОСОБА_5 заборгованості та можливості стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як солідарних боржників, тому просив суд відповідні договори визнати недійсними у зв`язку з їх фраудаторністю.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.05.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність наведених позивачем обставин не доводять факту того, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зобов`язання згідно з договором позики №023 від 09.01.2020 року та додаткової угоди від 06.02.2020 року до даного договору, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо позики в розмірі 120000 доларів США, з кінцевою датою повернення боргу 09.01.2021 року, у визначені строки не були виконані та сума позики не була йому повернута. Оскільки ОСОБА_2 виступив як поручитель за вказаними зобов`язаннями, тому ОСОБА_1 направив йому вимогу щодо виконання порушеного зобов`язання як солідарного боржника згідно з договором поруки від 07.02.2020 року. Повторна аналогічна вимога направлена ОСОБА_2 03.04.2021 року була повернута адресату з відміткою АТ «Укрпошта» про відмову одержувача від отримання, що вказує на те, що ОСОБА_2 був обізнаний про направлення ОСОБА_1 відповідної вимоги.

За таких обставин, у зв`язку із відсутністю іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га та кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,23914 га, які можуть бути реалізовані в межах виконавчого провадження та на які може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості перед кредитором ОСОБА_1 , діючи недобросовісно та зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, 01.03.2021 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є дві вищевказаних земельних ділянки, які в подальшому зареєстровані за ОСОБА_3 на праві власності.

Апелянт зауважив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами, які проживають однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, уклали фраудаторні правочини, які спрямовані на погіршення майнового стану боржника ОСОБА_2 у зв`язку із наявністю кредиторських вимог ОСОБА_1 , тому він просив суд визнати дані правочини недійсними.

Крім того, суд першої інстанції допустив також і порушення вимог процесуального права, зокрема, при досліджені договору про спільну участь у будівництві об`єктів нерухомого майна від 01.06.2023 року, як доказу, не враховано порушення, вчинені ОСОБА_3 при поданні даного доказу.

На думку апелянта, суд помилково не прийняв до уваги надану позивачем інформацію із соціальної мережі «Facebook» та повідомлення із месенджера «Viber», при цьому не врахував висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що наміру заподіяти шкоду кредиторам він не мав, доказів наявності фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач не надав.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в суді заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір позики №023 від 09.01.2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідно до даного договору позики, 09.01.2020 року ОСОБА_5 власноручно була складена розписка, за якою ОСОБА_5 під час написання розписки отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 09.01.2021 року у готівковій формі в доларах США, відповідно до умов договору позики.

06.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода №1 до договору позики №023 від 09.01.2020 року, згідно з якою загальна сума позики склала 120000 доларів США, про що ОСОБА_5 06.02.2020 року власноручно була складена розписка.

07.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки на забезпечення зобов`язання позичальника за договором позики, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_5 обов`язку за договором позики №023 від 09.01.2020 року та додатової угоди №1 від 06.02.2020 року до вищевказаного договору позики на загальну суму 120000 доларів США, з кінцевим строком виплати 09.01.2021 року.

ОСОБА_5 направлялися вимоги від 17.02.2021 року та від 19.03.2021 року з проханням виконати свої грошові зобов`язання за договором позики №023 від 09.01.2020 року та додатковою угодою №1 від 06.02.2020 року.

17.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою кредитора, повідомивши, що боржник ОСОБА_5 порушив свої зобов`язання, взяті за договором позики №023 від 09.01.2020 року та додатковою угодою №1 від 06.02.2020 року, тому для забезпечення виконання зобов`язань, взятих ОСОБА_2 за договором поруки від 07.02.2020 року, висунув останньому вимогу виконати порушені зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги. Аналогічна вимога направлялася ОСОБА_2 03.04.2021 року, однак відповідно до листа АТ «Укрпошта» №07-936 від 12.04.2021 року, вказаний лист був повернутий за відмовою адресата від отримання поштового відправлення.

28.01.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1400000 грн. на строк до 01.03.2022 року.

На виконання даного договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №358 від 01.03.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г. Г., предметом якого є іпотека земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №351925597 від 26.10.2023 року та №351903773 від 26.10.2023 року, 14.07.2022 року ОСОБА_3 , на підставі договору іпотеки №158 від 01.03.2021 року, зареєструвала право власності на вищевказані земельні ділянки.

Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

Ознакою фраудаторного правочину є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Вчинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

У правових позиціях, висловлених Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, визначено таке поняття, як фраудаторний правочин.

Це правочин, учинений боржником на шкоду кредитору. Важливими ознаками фраудаторності правочину є момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно буде забрано за борги); характеристика контрагента, з яким боржник укладає оскаржуваний договір (наприклад, родич боржника, давній знайомий, партнер, товариш, інші пов`язана особа); ціна, зокрема: наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Аналіз вищевикладеного та сукупність наведених обставин справи спростовує той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

Жодних інших фактичних даних, які б надавали суду підстави вважати, що укладання оспорювних договорів між відповідачами без наміру настання відповідних правових наслідків та з наміром завдати шкоди інтересам позивача, зловживаючи відповідальністю щодо сплати боргу, позивачем не надано.

Зокрема, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Вказані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій сторін.

У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.

Норми чинного законодавства закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Зі змісту статті 319 ЦК України слідує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обмеження права власності можуть проявлятися в обмеженні права володіння, користування, розпорядження майном лише взаємним погодженням сторін у договорах про передачу майна у власність. Обмеження права власності слід розглядати через призму суб`єктивних прав інших уповноважених договором осіб. Характер цих обмежень залежить від виду договору про передання майна у власність. Ці обмеження зумовлюють поведінку власника щодо здійснення права власності на набуту річ. Крім дотримання вимог законодавства власник зобов`язаний вчинити певні дії, які передбачені відповідним договором про передання майна у власність, на користь іншої сторони договору або третіх осіб. Виконання зазначеного обов`язку обмежує його права власника. Але таке обмеження є проявом волевиявлення сторін договору. І може бути змінено, скасовано або визнано недійсним за правилами, встановленими зобов`язальним правом.

Коли на майно накладено заборону на його відчуження, то власник конкретного об`єкта нерухомого майна не може розпорядитися ним, оскільки не має одного з елементів права власності - розпорядження цим майном, або ж не може розпорядитися ним без дозволу певних осіб, які мають чітко визначені конкретні майнові вимоги, що можуть бути реалізовані.

На забезпечення зобов`язань за договором позики №023 від 09.01.2020 року та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.08.2022 року у справі №686/1719/21, звернуто стягнення на майно поручителя ОСОБА_2 згідно з договором поруки від 07.02.2020 року, а саме, мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), та на земельну ділянку, площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних електронних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2558 948 грн. за мотель та 1815406 грн. за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З пояснень позивача слідує, що ним пред`явлено до виконання виконавчий лист №686/17191/21, виданий 14.12.2022 року щодо звернення стягнення за вищезазначеним рішенням суду.

01.03.2021 року ОСОБА_4 , укладаючи із ОСОБА_3 договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань згідно з договором позики від 28.01.2021 року, передав у предмет іпотеки нерухоме майно, яке було у його власності, а саме, земельну ділянку, загальною площею 0,1447 га, кадастровий номер :01:006:0298, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,2391 га, кадастровий номер :01:006:0299, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 14.07.2022, ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вищевказані земельні ділянки.

На момент укладання вищевказаних правочинів заборон щодо відчуження даних земельних ділянок не було та права ОСОБА_4 та ОСОБА_3 при укладенні даних правочинів не були жодним чином обмежені чи обтяжені.

ОСОБА_2 укладення даних договорів позики та іпотеки з ОСОБА_3 , обґрунтовував необхідністю в отриманні коштів через виявлену онкологічну хворобу.

Згідно із випискою з медичної картки №701/18460 ДУ «Інститут урології НАУМ України», 11.02.2020 року ОСОБА_2 було проведено операцію.

Посилання апелянта на недобросовісність дій ОСОБА_2 при укладені договору позики з ОСОБА_3 після настання строку виконання зобов`язання перед ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки саме по собі вчинення оспорюваних правочинів в період направлення вимоги кредитора, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитора, не можуть свідчити про намір приховати майно від виконання зобов`язання за договором поруки.

Доводи апеляційної скарги щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними матеріалами справи.

Зокрема, договором найму житлового приміщення, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 15.10.2018 року на умовах безоплатного користування вільним ізольованим житловим приміщенням, придатним для постійного проживання в ньому, за адресою: АДРЕСА_2 , строком на два роки.

Даний будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала ОСОБА_3 .

Згідно із договором найму житлового приміщення від 21.12.2021 року за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали даний договір строком на 11 місяців.

Наведені позивачем роздруківки із сторінок в соціальній мережі з наявними спільними фото відповідачів, не підтверджують факту ведення спільного господарства, а лише підтверджують факт проживання в одному будинку, тому не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити.

Посилання позивача на зазначені електронні докази (письмове листування в месенджері та в соціальній мережі) судом також не приймаються до уваги, оскільки вказані докази не є належними та допустимими в розумінні ст. 5, ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» за відсутності електронного цифрового підпису уповноваженої особи.

Дані висновки зроблені у постановах ВС від 11.06.2019 року у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 року у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 року у справі №922/788/19, від 16.03.2020 року у справі №910/1162/19, від 27.11.2019 року у справі №667/266/15-ц, від 19.01.2022 року у справі №202/2965/21.

Як зазначено у цих висновках, зокрема, не може вважатися доказом роздруківка електронного листування, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і виправлення.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм процесуального права, а саме ст. 83 ЦПК України, у зв`язку з чим суд помилково взяв до уваги докази, надані відповідачем ОСОБА_3 з порушеним порядком їх надання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідні порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання недійсними договорів та скасування їх реєстрації, оскільки їх укладення не суперечать вимогам чинного законодавства та не порушує права інших осіб.

Апелянтом не доведено обставин, на які він посилався як на підставу позову, так і на підставу апеляційної скарги, доказів на спростування висновків суду першої інстанції до апеляційного суду надано не було.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстав для задоволення апеляційної скарги в межах її доводів судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова