Справа № 950/936/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2024 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. за участю секретаря - Гладкової С.В., з участю представника позивачки -

ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в ітересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 має в законному володінні належний їй на правах власності автомобіль ВАЗ 21091,1992 р. випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 . 15 червня 2012 року в Лебединській нотаріальній конторі нотаріус Фурдилов Ю.В. виготовив і завірив довіреність, якою ОСОБА_3 надала право користування зазначеним автомобілем, мешканцю м. Лебедин ОСОБА_2 . Передачу ОСОБА_2 належного ОСОБА_3 автомобіля разом із ключами та свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу, здійснював її колишній чоловік ОСОБА_5 , оскільки останній займався купівлею, ремонтом, продажем і здаванням в оренду автомобілів. Всі домовленості та інші дії щодо передачі відповідачу автомобіля проходили між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , без присутності позивачки, тому будь які інші деталі та факти цієї домовленості їй не відомі. Строк дії виданої ОСОБА_3 відповідачу довіреності закінчився 15 червня 2022 року і відповідно ОСОБА_2 втратив права на керування і володіння належним позивачу по закону транспортним засобом, який він відмовляється повернути ОСОБА_3 , ігноруючи неодноразові її усні та письмові вимоги. Після розірвання шлюбу з чоловіком і поділом майна подружжя, що є спільною сумісною власністю подружжя Ситників, Лебединський районний суд рішенням у цивільній справі № 950/700/21 від 28 липня 2022 року визнав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору, і виділив позивачці у приватну власність спірний автомобіль. ОСОБА_2 відомо про закінчення строку довіреності і результат судового рішення у цивільній справі № 950/700/21 від 28 липня 2022 року, в якій він був свідком, але повернути автомобіль відповідач відмовляється, як після закінчення строку дії довіреності, так і після визнання судом за нею права власності на автомобіль. У відповідь на вимоги ОСОБА_3 повернути автомобіль і технічний паспорт ОСОБА_2 заявив, що автомобіль не поверне і перестав виходити на зв`язок. Останнє, що відомо про відповідача це те, що він намагався через інтернет, на своїй сторінці у Фейсбуці продати належний ОСОБА_3 автомобіль. Оскільки рекомендований лист відправлений позивачем на адресу ОСОБА_2 з вимогою сплатити ОСОБА_3 кошти за автомобіль, повернувся позивачу, то я 19 грудня 2023 року було відправлено цього листа на телефонний номер відповідача через інтернет систему Телеграм і Вайбер, про що свідчать два відповідні скріншоти про направлення цих листів відповідачу. За таких обставин ОСОБА_2 , за відсутності законних прав, з 16 червня 2022 року протиправно володіє належним позивачу транспортним засобом, приховує його і в такий спосіб перешкоджає ОСОБА_3 користуватися своєю власністю та відмовляється компенсувати їй кошти за автомобіль у визначеному судом розмірі 43100 грн. - це майнові збитки, які ОСОБА_3 понесла за наслідками розгляду справи № 950/700/21 після поділу майна подружжя.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст.321 ЦК України).

Статтю 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до етапі 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306,власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що. має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом: відповідної категорії' Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавиш їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки не буде встановлено протилежне.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Таким чином в разі, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Про це зазначив Верховний Суд зазначив у постанові від 11 грудня 2023 року у справі 752/5281/20, у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21, у постанові від 11 березня 2024 року у справі № 178/1138/22.

Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі також було висловлено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 та у постанові від 19 липня 2023 року у справі №753/18555/19. Якщо власник передав річ, у даній справі автомобіль, по довіреності посвідченій нотаріально передано мною у володіння та користування відповідачу, я позбавлена права вимагати повернення автомобіля від добросовісного набувача, але я маю можливість вимагати відшкодування збитків від ОСОБА_2 , який відмовляться повернути автомобіль та перешкоджає мені користуватися своєю власністю. З метою узгодження правозастосовчої практики у спірних правовідносинах, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі 607/8879/21 зробила правовий висновок про те, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Оскільки транспортний засіб ВАЗ 21091,1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , разом із ключами та свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 був переданий добровільно на підставі доручення та вибув з володіння ОСОБА_3 з її волі, враховуючи особливості, правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, спірний автомобіль не підлягає витребуванню у добросовісного набувача - ОСОБА_2 , тому ефективним способом захисту права власності є відшкодування ОСОБА_3 збитків-майнових втрат яких зазнала ОСОБА_3 від поведінки (дій, бездіяльності) відповідача.

Тому він просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 43100 грн.

Відповідач ОСОБА_2 правом надати відзив на позов не скористався.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ствердив позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі проти позову заперечив з тих підстав, що він не відмовляється повернути автомобіль. У 2012 році він його придбав у ОСОБА_5 , сплативши йому 4000 доларів США. Кошти він віддавав ОСОБА_5 . Він погоджується віддати автомобіль, але ОСОБА_5 повинен віддати йому кошти. Факти того, що автомобіль не належить йому на праві власності та що він знаходиться у його користуванні не заперечив.

Під час судового розгляду були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року (а.с.33-34) ухваленим у цивільній справі №950/700/21 за позовом представника позивача адвоката Созонова Володимира Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя вирішено позов представника позивача адвоката Созонова Володимира Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, задовільнити. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 автомобіль марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору, плиту газову Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральну машинку Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильну камеру Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску. Виділити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому по АДРЕСА_1 , у приватну власність: плиту газову Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральну машинку Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильну камеру Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску. Виділити ОСОБА_3 у приватну власність: легковий автомобіль марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору.

З копії нотаріально посвідченої довіреності (а.с.32), встановлено, що відповідачкою 15.06.2012 року видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_2 та ОСОБА_8 продати за ціну та на умовах на розсуд уповноваженого належний ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ 21091, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ., строк дії доручення витік 15.06.2022 року.

Суд доходить висновку, що ОСОБА_3 є власником автомобіля ВАЗ 21091, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 15 червня 2012 року вона доручила ОСОБА_2 та ОСОБА_8 продати за ціну та на умовах на власний розсуд автомобіль. ОСОБА_2 або ОСОБА_8 під час дії довіреності до 15 червня 2022 року автомобіль не був проданий, а за таких обставин не вибув з права власності ОСОБА_3 .

Позивачем не було надано суду доказів того, що ОСОБА_3 після закінчення дії довіреності зверталася до ОСОБА_2 або ОСОБА_8 з вимогою про повернення автомобіля.

Посилання позивача не норму ст. 330 ЦК України якою встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до етапі 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього є необґрунтованим, оскільки у правовідносинах між сторонами відсутній добросовісний набувач, так як право власності на автомобіль залишилось у позивачки.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306,власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що. має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом: відповідної категорії' Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавиш їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки не буде встановлено протилежне.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Таким чином, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

За таких обставин суд доходить висновку, що сторона позивача не довела того факту порушення прав, оскільки відповідачем не заперечено існування права власності ОСОБА_3 на автомобіль, він не заперечує проти його повернення позивачці.

Ч. 1 ст.22 ЦПК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Ч. 1 ст. 1166 ЦПК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у обґрунтування своїх вимог про стягнення шкоди заподіяної відповідачем ОСОБА_2 , внаслідок порушення особистих майнових прав позивачки, яка б підлягала стягненню з нього на користь позивачки ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь матеріальної шкоди в сумі 43100 грн., відмовити у зв`язку з необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Лебединський районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний зміст рішення виготовлений 23.08.2024 .

Суддя Роман БАКЛАНОВ