ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/3253/21

провадження № 22-ц/4809/1089/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участі секретаря судового засідання Зубіцької Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Олександрійська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 січня 2024 року, у складі судді Нероди Л.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Олександрійської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначав, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Його мати ІНФОРМАЦІЯ_4 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) уклала шлюб із ОСОБА_3 , який 16.07.1984 був розірваний.

15.05.1985 його мати уклала шлюб з ОСОБА_4 , внаслідок чого набула прізвище « ОСОБА_5 ». За час сімейного життя його матері з ОСОБА_6 був побудований житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 . 29.09.2003 року шлюб між його матір`ю та Рубіном Цильке, був розірвано.

21.12.2017 його матір`ю був оформлений технічний паспорт на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , де зазначено про право власності на 2/3 будинку за АДРЕСА_2 .

29.01.2018 приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу був оформлений на нього, договір дарування 2/3 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що йому відомо, що АДРЕСА_3 , російської федерації.

Позивач зазначав, що з часу його смерті він проживав та продовжує проживати за адресою в АДРЕСА_1 , отже постійно та відкрито, протягом більше 10 років безперервно володіє нерухомим майном 1/3 частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .

Вказує, що жодна особа з числа можливих спадкоємців ОСОБА_7 з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3 по теперішній час, до відповідних органів із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Він добросовісно, відкрито та безперервно користується будинком з 2009 року.

Посилаючись на зазначені обставини просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована доводами тотожними тим, що зазначні в позовній заяві, вказував, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Зорема зазначав, що із початком повномасштабного вторгнення РФ до України, він жодним чином не можу отримати будь який документ про смерть ОСОБА_7 з компетентних органів РФ - країни агресора.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що після смерті ОСОБА_7 , (ІНФОРМАЦІЯ_3), по теперішній час він більше 10 років безперервно та відкрито володіє 1/3 частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та не мав тоді та не має зараз відомостей про будь-яких осіб, які б мали право бути спадкоемцями ОСОБА_7 (мали стати власниками), тобто добросовісно володіє даним нерухомим майном, тому рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, а відтак має бути скасоване.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 році у графі батьками вказано ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклав шлюб ОСОБА_2 , та останній після реєстрації шлюбу надано прізвище « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до свідоцтва про розірвання про шлюб, вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , розірвано. Після розірвання шлюбу, останній надано прізвище « ОСОБА_9 ».

Відповідно до свідоцтва про шлюб, вбачається, що 15.05.1985 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 , після чого, останній надано прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 29.09.2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Відповідно до архівної довідки №311 від 17.03.2021 року, вбачається, що право забудовника по АДРЕСА_1 за архівними даними КП «ОМБТІ» належало ОСОБА_10 на підставі рішення нарсуду від 14.10.1987 року на 2/3 частки та зареєстрований в земельну книгу КП «ОМБТІ» 11.04.1988 року № 5070/34. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1982 року, посвідчений ОСОБА_11 державним нотаріусом другої Олександрійської державної нотаріальної контори № 711 на 1/3 частку та зареєстрований в земельну книгу КП «ОМБТІ» 17.01.1983 року № 5070/34.

Відповідно до технічного паспорту на садибний(індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , замовниками якого є ОСОБА_10 (2/3) та ОСОБА_4 (1/3).

Відповідно до договору дарування 2/3 часток житлового будинку від 25.01.2018 року, ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_1 , 2/3 частки житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 14, вбачається, що ОСОБА_1 , дійсно мешкає по АДРЕСА_1 , з 2000 року по 2021 рік включно.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , складає 93 438, 00 грн. Замовником вказаного висновку є ОСОБА_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засіданння апеляційного суду свого представника не направив.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем спірного частки житлового будинку протягом 10 років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду враховуючи наступне.

Згідно частини першоїстатті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, колегія апеляційного суду враховує, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (Постанова Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі № 205/1178/16-ц).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном (правовий висновок, викладений Постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 683/2047/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17).

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частки житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.01.2018 року, який йому подарувала мати ОСОБА_10 .

Власником іншої 1/3 частки спірного житлового будинку був ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1982, посвідченого ОСОБА_11 державним нотаріусом другої Олександрійської державної нотаріальної контори № 711.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 .

Позивач, вимагаючи визнання за ним права власності на спірний будинок на підставі статті 344 ЦК України, посилається на те, що він добросовісно та відкрито заволодів 1/3 часткою спірного житлового будинку, що належала ОСОБА_4 , користувався та доглядав за будинком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником 1/3 частки у праві власності на спірний житловий будинок був померлий ОСОБА_4 , матеріали справи не містять підтвердження, що він відмовлявся від належного йому нерухомого майна, позивач володів спірним майном і він завжди знав, хто є його власником.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2024 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

С.М. Єгорова