ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 332/224/22

провадження № 61-17476св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харьков Віталій Олександрович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів Трофимової Д. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 квітня 2004 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду регулювальника вагонів 3 розряду до АТ «Українська залізниця». 25 вересня 2007 року позивач переведений на посаду складача поїздів 5 розряду, а 15 травня 2009 року - на посаду складача поїздів 6 розряду.

08 грудня 2021 року наказом АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» № 58/ОС відсторонено від роботи ОСОБА_1 як невакцинованого працівника без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о).

Вказаний наказ, на думку позивача, є незаконним та не містить відповідних підстав для його винесення, оскільки роботодавець не обґрунтував необхідності відсторонення ОСОБА_1 , не виконав свого обов`язку щодо забезпечення проведення медичного огляду працівників та надання їм повної інформації про щеплення та наслідки. Крім того, у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу позивача позбавлено права на працю, яке закріплене Конституцією України, а також порушено вимоги статей 4, 46 КЗпП України.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ начальника станції Запоріжжя-Ліве структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»

від 08 грудня 2021 року № 58/ОС про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді складача поїздів 6 розряду станції Запоріжжя-Ліве структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»;

зобов`язати АТ «Українська залізниця» нарахувати та виплатити

ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період із 09 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року в розмірі

41 504,65 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника станції Запоріжжя-Ліве структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»

від 08 грудня 2021 року № 58/ОС про відсторонення від роботи ОСОБА_1

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період

із 09 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року в розмірі 41 504,65 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з

АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому на підставі вимог статті 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами.

Суд зробив висновок про неможливість застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України з огляду на те, що в Україні відсутні закони, що передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Оскільки за час незаконного відсторонення від роботи в період із 09 грудня

2021 року до 01 березня 2022 року позивач не мав професійної взаємодії та не отримував заробітної плати, а тому суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачеві середній заробіток за час відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині поновлення на роботі, суд першої інстанції керувався тим, що позивача було відсторонено від виконання обов`язків, а не звільнено з посади.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, АТ «Українська залізниця» оскаржило його у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення. У частині позовних вимог про поновлення на роботі рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовлялися або ухилялися від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачено законом. Приписи законів України щодо відсторонення були чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяли працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяли визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Ураховуючи характер виконуваних складачем поїздів 6 розряду структурного підрозділу АТ «Українська залізниця» обов`язків, що передбачає особистий контакт з іншими працівниками, неможливість забезпечення його дистанційної/надомної роботи, а також з огляду на попередження позивача про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, або надання медичного висновку щодо наявності протипоказань проти щеплення, та факт ухилення позивача від здійснення таких дій роботодавець обґрунтовано, з дотриманням вимог законодавства, відсторонив його від роботи з 09 грудня 2021 року на час усунення причин, що спричинили відсторонення.

При цьому, на думку апеляційного суду, тимчасове відсторонення позивача від роботи було пропорційним меті охорони здоров`я населення, мало об`єктивні підстави та було виправданим.

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 20 грудня

2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 977,20 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харьков В. О., на постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року у частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення заробітної плати.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційну скаргу, з урахуванням уточненої редакції, мотивовано тим, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 528/1323/21, від 09 серпня 2023 року у справі № 562/3856/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 173/2717/21.

У вказаних справах Верховний Суд констатував незаконність відсторонення невакцинованих працівників АТ «Українська залізниця» (зокрема, слюсаря з ремонту рухомого складу, машиніста крана автомобільного 6 розряду, оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів) у зв`язку з відсутністю значної кількості соціальних контактів під час викоанння обов`язків і, як наслідок, відсутність загрози, що вимагала б вжиття суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя та отримання заробітку. Таким чином, дії роботодавця визнано непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачала відсторонення працівників.

Суд апеляційної інстанції не надав індивідуальної оцінки виконуваним трудовим обов`язкам ОСОБА_1 , не дослідив питання об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми, не установив кількість соціальних контактів працівника на робочому місці та не взяв до уваги робочу інструкцію № 235, затверджену 27 лютого 2019 року, та інструкцію з охорони праці № 1 для складача поїздів, затверджену наказом головного інженера від 12 листопада 2020 року № 482, якими передбачено, що весь час складач поїздів працює з великими металевими предметами та спілкується з іншими працівниками засобами двостороннього паркового зв`язку.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня

2022 року у справі № 130/3548/21, апеляційний суд хибно тлумачив та застосував правові висновки, викладені у ній, до обставини цієї справи.

У лютому 2024 року АТ «Українська залізниця» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки відсторонення від роботи позивача внаслідок відсутності вакцинації від

COVID-19 здійснено з дотримання вимог законодавства та, враховуючи кількість його соціальних контактів, неможливість введення дистанційного режиму роботи, таке відсторонення було пропорційним та необхідним.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відповідь на відзив,

у якій вказує на безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві, оскільки основні професійні обов`язки та завдання ОСОБА_1 не передбачають особистого контакту з пасажирами чи співробітниками,

а забезпечення дистанції, надання засобів індивідуального захисту було обов`язком роботодавця.

У березні 2024 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду заперечення на відповідь на відзив, у якому, посилаючись на законність та вмотивованість постанови апеляційного суду, просить залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Заводського районного суду м. Запоріжжя.

У лютому 2024 року справа № 332/224/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 квітня 2004 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду регулювальника швидкості руху вагонів 3 розряду до регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

25 вересня 2007 року ОСОБА_1 переведений на посаду складача поїздів 5 розряду, а 15 травня 2009 року - на посаду складача поїздів 6 розряду (т. 1,

а. с. 16).

Наказом начальника станції Запоріжжя-Ліве структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № 58/ОС ОСОБА_1 відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма № 028-1/о). Підстава: стаття

46 КЗпП України, частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153, пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29 листопада 2021 року (т. 1, а. с. 17).

Наказом структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станції Запоріжжя-Ліве регіональної філії «Придніпровська залізниця»

АТ «Українська залізниця» від 11 березня 2022 року № 40/ОС про допуск до роботи невакцинованого працівника на підставі Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, позивача допущено до роботи

з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (т. 1, а. с. 201).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованихКонституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону.

Суд визначає в межах, встановлених цим ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 2-1 КЗпП України визначено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

За своєю правовою природою відсторонення від роботи є тимчасовою забороною роботодавця на виконання працівником його трудових обов`язків. Відсторонення від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноваженого на це компетентного органу з підстав, передбачених законом, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, вирішується спір щодо законності відсторонення від роботи позивача як невакцинованого працівника без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року

№ 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік

№ 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року

№ 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83, до якого віднесено, зокрема, АТ «Українська залізниця».

Зазначений наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада

2021 року № 2393 набрав чинності 09 грудня 2021 року.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Таким чином, після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).

За пунктом 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України

від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Верховний Суд зауважує, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.

Правова проблема щодо з`ясування підстав та умов для відсторонення працівника від роботи в разі відмови або ухилення від проходження обов`язкової вакцинації вже перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ

від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав.

У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов'язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Указаний правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження

№ 14-82цс22), був також підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 (провадження

№ 14-172цс23).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває у трудових правовідносинах із АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», працюючи на посаді складача поїздів 6 розряду.

Наказом структурного підрозділу «Запорізька дирекція Залізничних перевезень» станції Запоріжжя-Ліве регіональної філії «Придніпровська залізниця»

АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № 58/ОС ОСОБА_1 відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти

СОVID-19 (форма № 028-1/о).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 наполягав, зокрема, на тому, що відповідно до робочої інструкції № 235, затвердженої 27 лютого 2019 року, та інструкції з охорони праці № 1 для складача поїздів, затвердженої наказом головного інженера від 12 листопада 2020 року № 482, його трудові обов`язки передбачали роботу з великими металевими предметами, а спілкування з іншими працівниками відбувалося засобами двостороннього паркового зв`язку, що свідчить про відсутність значної кількості соціальних контактів під час виконання обов`язків і, як наслідок, відсутність загрози, що вимагала б вжиття суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя та отримання заробітку.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи позивача, а також стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи, суд першої інстанції вважав, що в Україні відсутні закони, що передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Оскільки відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому на підставі вимог статті 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що характер виконуваних складачем поїздів 6 розряду структурного підрозділу АТ «Українська залізниця» обов`язків передбачає особистий контакт з іншими працівниками, неможливість забезпечення йому дистанційної/надомної роботи, а тому з огляду на попередження позивача про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, або надання медичного висновку щодо наявності протипоказань проти щеплення, та факт ухилення позивача від здійснення таких дій, роботодавець обґрунтовано відсторонив його від роботи з 09 грудня 2021 року на час усунення причин, що спричинили відсторонення.

Колегія суддів із зазначеним висновком апеляційного суду не погоджується, оскільки, вважаючи правомірним застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів, апеляційний суд не врахував, що вивільнення ОСОБА_1 не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, кількість таких контактів, умови праці, у яких перебуває працівник і які, як наслідок, збільшують вірогідність зараження COVID-19.

Відповідач не обґрунтував необхідності та не довів, що позивач створював загрозу для інших працівників товариства, яка б вимагала вжиття такого непропорційного заходу втручання у право на працю.

У відзиві на позовну заяву АТ «Українська залізниця» не вказало об`єктивні підстави необхідності відсторонення саме ОСОБА_1 з огляду на характер його роботи, натомість направлення на обов`язковий попередній медичний огляд позивача містить характеристику умов праці, а саме: робота на відкритих площадках, перебування у вимушеній робочій позі більше 25 % робочого часу, виробничний шум.

Посилання АТ «Українська залізниця» на те, що складач поїздів перед вступом на чергування та після закінчення зміни може перебувати у санітарно-технічному корпусі товариства з метою переодягання, приймання душу, а також під час робочого дня перебувати у виробничому приміщенні, яке є місцем харчування, а також приїжджає на роботу у громадському транспорті жодним чином не стосується посадових обов`язків ОСОБА_1 та не є тими умовами праці, у яких безпосередньо перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19.

У свою чергу, з робочої інструкції № 235 складача поїздів ОСОБА_1 , затвердженої начальником станції Запоріжжя-Ліве структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» 27 лютого 2019 року, вбачається, що завдання та трудові обов`язки ОСОБА_1 переважно стосувалися перевірки роботи маневрової радіостанції, справності спеціальної вилки, звірення номера головного (стосовно гірки) вагона за сортувальним листком, розчеплення вагонів, зупинення розпуску складу у випадку необхідності виконання маневрової роботи з вагонами, закриття дверей, люків, бортів, завантажувальних пристроїв, виконання маневрів, розтягування вагонів тощо. Складач поїздів повинен мати переносну радіостанцію та може приступити до виконання роботи лише за наявності справних засобів двостороннього паркового зв`язку. При цьому у випадку несправності переносної радіостанції повинен із застосуванням ручного сигналу припинити маневри та сповістити машиніста локомотива і перейти на ручні сигнали.

Таким чином, безпосередній контакт ОСОБА_1 з іншими працівниками АТ «Українська залізниця» є мінімальним, оскільки навіть у разі неможливості передання сигналу через переносну радіостанцію, працівник сповіщає про це за допомогою жестів. Крім того, позивач не підлягає заміщенню та не заміщує інших, тобто може виконувати лише свою роботу, передбачену для його посади.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому він спростовує заявлені працівником вимоги. Отже, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.

Разом із тим відповідачем не доведено, а судами не встановлено фактів, які б об`єктивно підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, а тому дії роботодавця у цьому випадку не можуть повною мірою вважатися пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах працівник є слабшою стороною й саме на роботодавцеві лежить обов`язок не допускати непропорційного втручання у права останнього. Внаслідок відсторонення від роботи позивач тривалий час не виконував свої посадові обов`язки й не отримував заробітку плату. У свою чергу, відповідач, маючи можливість організувати робочий процес, мінімалізувавши контакти працівників, прийняв рішення про відсторонення позивача від роботи без індивідуальної оцінки зазначених вище факторів.

Колегія суддів вкотре наголошує, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Якущенко проти України» («Yakushchenko v. Ukraine») від 24 жовтня 2019 року (заява № 57706/10) зазначено, що національні суди не виконали свого обов`язку обґрунтувати свої рішення та не розглянули відповідні та важливі аргументи заявника. У § 30-32 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що дуже важливо вирішити питання, про які заявив заявник, аби підтвердити чи спростувати його доводи.

З огляду на зазначене висновок апеляційного суду про правомірність відсторонення від роботи ОСОБА_1 не може вважатися законним та мотивованим, оскільки судом не враховано критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивача, не надано оцінки об`єктивній необхідності особистого контакту з іншими людьми під час виконання ним трудових обов`язків та можливість їх зменшення, а також не враховано, що саме вивільнення не передбачало жодної індивідуальної оцінки роботодавцем виконуваних ним трудових обов`язків.

У свою чергу, суд першої інстанції дійшов у цілому правильного висновку щодо незаконності відсторонення позивача від роботи, проте помилився з мотивами задоволення позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зазначивши про те, що в Україні відсутні закони, що передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу (частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку під час вирішення питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід керуватися, насамперед, нормами КЗпП України, умовами колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеним з останнім трудовим договором. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Якщо буде встановлено, що всупереч статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня

2023 року у справі № 173/192/22, від 12 квітня 2023 року у справі

№ 286/3964/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 203/627/22, від 19 червня 2024 року у справі № 507/2121/21.

З огляду на викладене суд першої інстанції, встановивши, що право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, дійшов обґрунтованого висновку, що це право підлягає захисту шляхом стягнення із відповідача невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи в розмірі 41 504,65 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

У частині першій статті 413 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але у частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів виснує про те, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції у вказаній частині - зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Установивши, що апеляційним судом у частині позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.

З урахуванням висновку Верховного Суду про скасування постанови Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року також підлягає скасуванню додаткова постанова Запорізького апеляційного суду від 20 грудня

2023 року як невід`ємна складова основного судового рішення.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц).

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року,

в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше п'яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

За подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми (підпункт 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на

2022 рік» з 01 січня розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 481,00 грн.

За подання позовної заяви у 2022 році про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи (немайнова вимога) та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи (майнова вимога) позивач мав сплатити 1 986,80 грн (992,40 грн + 992,40 грн). За подання апеляційної скарги відповідач АТ «Українська залізниця» сплатив судовий збір у розмірі 2 977,20 грн. За подання касаційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3 969,60 грн (1984,80 грн x 200 %).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20 викладено висновок про те, що «в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу та поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору. Також позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі

№ 755/12623/19».

Частина тринадцята статті 141 ЦПК України імперативно встановлює, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку колегії суддів про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харьков В. О., скасуванням постанови апеляційного суду, додаткової постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та зміну мотивів рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи позивача, який в силу вимог закону звільнений від сплати судового збору, ураховуючи, що суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виснує про те, що з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 986,80 грн (992,40 грн + 992,40 грн) та в суді касаційної інстанції у розмірі 3 969,60 грн (1 984,80 грн x 200 %), а загалом - 5 956,40 грн. Оскільки у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено, а позивач від сплати судового збору у цій частині звільнений, такі витрати покладаються на державу.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харьков Віталій Олександрович, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року та додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2023 року скасувати.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 5 956 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 40 (сорок) копійок судового збору за розгляд справи в судах першої та касаційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк