ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року м. Чернівці

Справа № 718/862/24

Провадження №22-ц/822/623/24

Провадження №22-ц/822/649/24

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.,

секретар Факас А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року, головуючий у І-й інстанції Масюк Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») в особі начальника Кіцманського відділення Василькової Г.В., було укладено Договір №28 банківського вкладу «Інвестиційний» (Депозитний вклад зі сплатою процентів у кінці терміну).

Вказує на те, що згідно з пунктом 1.1. Договору банк відкриває Депозитний рахунок за номером 428 та приймає на вклад кошти в сумі 30 000 грн, вклад має назву «Депозитний вклад інвестиційний» з нарахуванням відсотків в розмірі 24%. Цим же пунктом Договору зазначено, що внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження та договору.

Відповідно до пункту 1.3 Договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються (з правом поповнення).

Згідно з банківським розпорядженням на внесення коштів на депозит від 04.09.2012 року позивачем у відповідності до умов Договору було внесено на депозит до ПАТ «Укрсоцбанк» кошти в розмірі 30 000 грн. В подальшому позивач поповнював депозит, та отримував відсотки по депозиту, а депозитний договір пролонговувався.

Згідно з банківським розпорядженням на виплату відсотків від 04.08.2014 року по Договору №28 від 04.09.2012 року загальна сума вкладу позивача становила 57 342 грн. Позивачу 04.08.2014 року були виплачені відсотки у розмірі 3 800 грн. Залишок вкладу після видачі відсотків склав 53 542 грн.

Станом на 04 серпня 2014 року у банківській установі у позивача зберігався депозитний вклад у розмірі 53 542 грн.

У листопаді 2014 року позивачу стало відомо, що керівник Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 зникла, привласнивши депозити вкладників, внаслідок чого позивач 27.11.2014 року звернувся із заявою до Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення вкладу, на що 09.01.2015 року отримав від Банку письмову відповідь, що вказаний ним договір банківського вкладу не укладався та в ПАТ «Укрсоцбанк» не обліковується. Кошти залишилися неповернутими.

З обвинувального акту у кримінальному провадженні вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачується, зокрема, в тому, що « ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», будучи службовою особою, діючи умисно, протиправно, повторно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище, в приміщенні Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк», розташованого в м. Кіцмань по вул. Незалежності, 71, отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30 000 грн для відкриття депозитного рахунку на його ім`я та внесення зазначених коштів на цей рахунок, однак ввірені їй кошти ОСОБА_2 в касу банку не внесла, не відобразила дану операцію по обліках банку та зловживаючи своїм службовим становищем, заволоділа даними коштами, звернувши їх на свою користь, розпорядившись ними на власний розсуд. З метою створення видимості законності своїх дій, ОСОБА_2 в службовому кабінеті банку склала договір №28 банківського вкладу «Інвестиційний» між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 на суму 30 000 грн з нарахуванням 24% річних. Даний договір підписала від свого імені, завірила печаткою Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» «Каса № 1» та передала ОСОБА_1 , при цьому завірила останнього, що відсотки по депозиту будуть нараховуватись до суми вкладу».

З метою створення видимості законності своїх дій, ОСОБА_2 видавала ОСОБА_1 розпорядження на внесення коштів на депозит, які підписувала від свого імені, завіряла печатками Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», не повідомляючи при цьому останнього, що депозитні рахунки в ПАТ «Укрсоцбанк» на його ім`я не відкриті, та згідно з розпорядженням від 04.08.2014 сума коштів ОСОБА_1 на депозитному рахунку становила 53 542 грн.

Згідно з висновком експерта №2256-2257-К від 10.03.2016 року підтверджується, що підписи виконані на договорі банківського вкладу №28 від 04.09.2012 року та банківських розпорядженнях від 04.09.2012 та 04.08.2014 року, виданих на ім`я ОСОБА_1 від імені банку, належать начальнику Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 .

Також даною експертизою підтверджується, що відбитки печатки та кліше ПАТ «Укрсоцбанк», що нанесені на договорі банківського вкладу та банківських розпорядженнях, виданих на ім`я позивача, нанесені кліше печатки Банку ПАТ «Укрсоцбанк», зразки якої надано на дослідження. Оригінали експертизи №2256-2257-К від 10.03.2016 містяться в матеріалах кримінального провадження №0000622 томі №25.

Оригінали договорів банківського вкладу та розпорядження знаходяться в матеріалах кримінального провадження №0000622 (том №24, арк.спр.173-181).

Просив суд стягнути з АТ «Сенс Банк» на його користь кошти у розмірі 114 647, 90 грн, що складаються з: неповернутого банківського вкладу у розмірі 53 542 грн, інфляційний витрат згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 49 950,96 грн та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України у розмірі 11 154,94 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу №28 від 04.09.2012 року у сумі 114 647,90 грн, яка складається з неповернутого банківського вкладу у розмірі 53 542 грн; інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України у розмірі 49 950,96 грн; три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 11 154,94 грн.

Стягнуто з АТ «Сенс-Банк» в дохід держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними та допустимими доказами, тобто знайшов своє підтвердження факт наявності договірних відносин між банком та позивачем, які виникли на основі укладеного між сторонами договору, за умовами якого було внесено грошові кошти на депозит, оскільки грошові кошти за договором банківського вкладу позивачу на його вимогу не виплачені, дійшов до переконання про стягнення вказаних коштів (суми банківського вкладу).

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову, а тому з відповідача АТ «Сенс-Банк» слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

На рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Зазначає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань про залучення третіх осіб до участі у справі ОСОБА_2 та Міністерства фінансів України, про витребування актуальної інформації про доходи позивача за період з 01.01.2011 року по 31.12.2014 року, в тому числі декларації про майновий стан і доходи (податкові декларації), про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи.

Вказує на те, що між сторонами відсутні договірні відносини. Позивачем не надано належних доказів внесення коштів на депозит, які позивач просив стягнути з відповідача.

Позивачем не надано банківської виписки, яка б могла підтвердити внесення на депозит коштів у сумі 53 542 грн, і такі кошти останній не вносив у касу банку.

Договір банківського вкладу №28 від 04 вересня 2012 року є нікчемним, оскільки письмова форма не додержана.

Позивачем пропущено строк позовної давності.

АТ «Сенс Банк» також подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року, в якій просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Посилається на те, що представником позивача ОСОБА_3 в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України не подано до суду належних доказів відправлення відповідачу заяви з доданими до неї доказами, а тому заява про розподіл витрат не підлягала прийняттю судом до розгляду.

Представник позивача жодним чином не надав обґрунтування неможливості подачі доказів про судові витрати на правничу допомогу до закінчення судових дебатів, а тому суд повинен був відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Факт внесення коштів в банк на депозит у даній справі є очевидним, та як уповноважена особа банку приймала кошти на депозит та видавала відповідні розпорядження, які завіряла своїм підписом та печаткою банку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») в особі начальника Кіцманського відділення ОСОБА_2 , укладено Договір № 28 банківського вкладу «Інвестиційний» (Депозитний вклад зі сплатою процентів у кінці терміну).

Згідно з пунктом 1.1. Договору банк відкриває Депозитний рахунок за номером 428 та приймає на вклад кошти в сумі 30 000 грн, вклад має назву «Депозитний вклад інвестиційний» з нарахуванням відсотків в розмірі 24%. Цим же пунктом Договору зазначено, що внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження та договору.

Згідно з пунктом 1.3 Договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються (з правом поповнення) (а.с.15-16).

Відповідно до банківського розпорядження на внесення коштів на депозит від 04.09.2012 року позивачем ОСОБА_1 у відповідності до умов Договору було внесено на депозит до ПАТ «Укрсоцбанк» кошти в розмірі 30 000 грн (а.с.17).

Згідно з банківським розпорядженням на виплату відсотків від 04.08.2014 року по Договору №28 від 04.09.2012 року загальна сума вкладу позивача становила 57 342 грн. Позивачу ОСОБА_1 04.08.2014 року були виплачені відсотки у розмірі 3 800 грн. Залишок вкладу після видачі відсотків склав 53 542 грн (а.с.18).

Відповідно до відповіді ПАТ «Укрсоцбанк» від 09.01.2015 року банк повідомляє ОСОБА_1 , що вказаний ним договір банківського вкладу із банком не укладався та в ПАТ «Укрсоцбанк» не обліковується (а.с.19).

Встановлено, що за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» від 20.11.2014 року про вчинення злочину начальником Кіцманського відділення банку №933 ОСОБА_2 було відкрите відповідне кримінальне провадження за №0000622 за ч.ч. 3. 4, 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 200 КК України та органами досудового слідства проводилось досудове розслідування. Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_2 обвинувачується, зокрема, в тому, що «перебуваючи на посаді начальника Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», будучи службовою особою, використовуючи своє службове становище, в приміщенні Кіцманського відділення №933 «Укрсоцбанк», розташованого в м. по вул. Незалежності, 71, отримала від ОСОБА_1 30 000 грн для відкриття депозитного рахунку на її ім`я та внесення зазначених коштів на цей рахунок, однак ввірені кошти ОСОБА_2 в касу банку не внесла, та зловживаючи своїм службовим становищем, заволоділа даними коштами, звернувши їх на свою користь, розпорядившись ними на власний розсуд. З метою створення видимості законності своїх дій, ОСОБА_2 в службовому кабінеті банку склала договір № 28 банківського вкладу «Депозитний» між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 на суму 30 000 грн, з нарахуванням 24 % річних. Даний договір підписала від свого імені, завірила печаткою Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» «Каса № 1» та передала ОСОБА_1 (а.с.22-23 ).

Висновком експерта №2256-2257-К від 10.03.2016 року підтверджується, що підписи виконані на договорі банківського вкладу №28 від 04.09.2012 року та банківських розпорядженнях від 04.09.2012 та 04.08.2014 року, виданих на ім`я ОСОБА_1 від імені банку, належать начальнику Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 . Також даною експертизою підтверджується, що відбитки печатки та кліше ПАТ «Укрсоцбанк», що нанесені на договорі банківського вкладу та банківських розпорядженнях, виданих на ім`я позивача, нанесені кліше печатки Банку ПАТ «Укрсоцбанк», зразки якої надано на дослідження (а.с.34-67).

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (п.2 ст.208 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції № 174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції № 492); договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі, один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам і використання коштів за цими рахунками. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 135 розділу VI Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103, банк (філія, відділення) зобов`язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електронного документа відповідно до законодавства України, умов договору, внутрішньобанківських правил, правил платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити:

1) найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію;

2) дату здійснення касової операції (час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час» у разі здійснення касової операції в післяопераційний час);

3) підпис працівника банку (філії, відділення)/кваліфікований ЕП працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 глави 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10). Цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 25 липня 2023 року у справі №718/2329/22, від 19 квітня 2023 року у справі 727/5691/22, від 23 жовтня 2023 року у справі №718/1791/22.

Як встановлено, ОСОБА_1 є клієнтом Кіцманського відділення АТ Укрсоцбанку, починаючи з 2012 року, в якому він мав відкритий депозитний рахунок, періодично вносив кошти на депозит та отримував відсотки. Станом на 04.08.2014 року залишок вкладу після видачі відсотків становив 53 542 грн, що підтверджується розпорядженням від 04.08.2014 року. Дане розпорядження підписане начальником відділення ОСОБА_2 та є належним доказом у справі.

Обставини того, що ОСОБА_2 в період укладення спірного договору банківського вкладу № 28 від 04.09.2012 року та поповнення коштів за ним, була начальником АТ «Укрсоцбанк» і мала повноваження на укладення таких договорів, банком не заперечуються, а належність останній підпису, як уповноваженій особі на розпорядженнях про прийняття коштів, належними та допустимими доказами з боку відповідача не спростовано.

У матеріалах справи наявні розпорядження ПАТ «Укрсоцбанк» на внесення коштів на депозит та про виплату відсотків, які видала та підписала від свого імені, завіряючи печаткою банкою, ОСОБА_2 , що відповідно до спірного договору є підтвердженням внесення клієнтом грошових коштів.

Висновком експерта №2256-2257-К від 10.03.2016 року підтверджується, що підписи виконані на договорі банківського вкладу №28 від 04.09.2012 року та банківських розпорядженнях від 04.09.2012 та 04.08.2014 року, виданих на ім`я ОСОБА_1 від імені банку, належать начальнику Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 . Також даною експертизою підтверджується, що відбитки печатки та кліше ПАТ «Укрсоцбанк», що нанесені на договорі банківського вкладу та банківських розпорядженнях, виданих на ім`я позивача, нанесені кліше печатки Банку ПАТ «Укрсоцбанк», зразки якої надано на дослідження.

Відповідач в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що укладений між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» договір не відповідає за формою та змістом договорам банківського вкладу, а надані розпорядження на внесення коштів за депозит не відповідають визначеним Національним банком України формам ведення та обліку касових операцій, і не можуть бути належними доказами внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов цих договорів.

Колегія суддів вважає такі доводи відповідача помилковими.

У пунктах 66-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), на яку також посилається апелянт, зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважатися недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми».

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Отже, позивач правомірно сподівався на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.

При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, провадження № 14-703цс19, та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин за договором банківського вкладу №28 від 04 вересня 2012 року.

Вказаний договір у судовому порядку не розірвано, недійсними не визнано, тому їх чинність презюмується (стаття 204 ЦК України).

З огляду на викладене, позивач має право вимоги до банку про повернення вкладів за договором та застосування наслідків, передбачених договором та законом у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

Доказів повернення банком позивачу коштів за вкладом матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зауважує, що питання про ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами.

Отож, посилання апелянта на помилкове врахування районним судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, через відсутність обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 , є неправильним, адже районний суд урахував й інші висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у цій постанові, а не лише наявність вироку, які є релевантними для цієї справи.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Акціонерним товариством «Сенс Банк» у відзиві на позов зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Враховуючи продовження загального строку позовної давності, визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в 3 три роки, а відповідно і строк по вимогам про стягнення інфляційних втрат та 3% річних продовжено.

Позивачем надано розширений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України, який є належним та допустимим доказом. Доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку розміру інфляційних втрат та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України відповідачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Отже, суд першої інстанції правильно визначив розмір інфляційних втрат та 3% річних, врахувавши, що стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми у даній справі можливе за період, починаючи з квітня 2017 року.

Апелянт посилається на те, що відповідно до п. 18 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, отже, по аналогії відповідача слід звільнити від відповідальності за статтею 625 ЦК.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами, аналогія і зазначені норми не підлягають застосуванню.

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на норми ч. 3 ст. 551 ЦК України просить зменшити нарахований позивачем 3 % річних та інфляційні витрати, однак зазначені доводи не заслуговують уваги, виходячи з наступного.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши факт укладення договорів банківського вкладу, внесення ОСОБА_1 коштів на депозитний рахунок, його подальше поповнення, а також отримання ним нарахованих відсотків за договором, ураховуючи, що вклад на вимогу позивача повернуто не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми банківського вкладу у загальному розмірі 114 647, 90 грн, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, на користь позивача.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що незалучення судом першої інстанції третіх осіб до розгляду даної справи є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Наслідки незалучення третьої особи передбачені положеннями статті 54 ЦПК України. Незалучення третьої особи не є підставою для скасування судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не зупинив провадження у даній справі до вирішення кримінальної справи та набрання законної сили вироку суду щодо ОСОБА_2 .

Як було зазначено вище, з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду, вчинення працівником банку злочину (кримінального правопорушення) не впливає на договірні відносини вкладника і банку.

Інші наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року, слід зазначити наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено правило, за яким разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини 13 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року в справі № 372/1561/23 вказав на те, що вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тарновецький В.І., у позовній заяві заявив вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, детальний розрахунок яких буде надано протягом п`яти днів після прийняття судового рішення.

Також у позовній заяві ОСОБА_1 повідомив, що орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу складає 10 000 грн.

10 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» подав заяву про стягнення з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

До заяви про розподіл витрат додано договір-доручення між адвокатом Тарновецьким В.І. та ОСОБА_1 про надання правової допомоги від 06 березня 2024 року, акт виконаних робіт від 07 червня 2024 року, складений адвокатом Тарновецьким В.І. та ОСОБА_1 .

Також до заяви долучено квитанцію №1190794 про доставку документів до Електронного кабінету відповідача «Сенс Банк», а тому доводи апелянта про порушення порядку подання доказів у заяві про розподіл судових витрат не заслуговують на увагу та спростовується матеріалами справи.

13 червня 2024 року АТ «Сенс Банк» подано клопотання про зменшення відшкодування витрат на правничу допомогу через неспівмірність розміру витрат на правову правничу допомогу із складністю справи, обсягом робіт, виконаних адвокатом.

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21) Верховний Суд вказав на те, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), на підставі системного тлумачення частини 8 статті 141 та частини 1 статті 246 ЦПК України з урахуванням принципу розумності, дійшов висновку що: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Зазначена правова позиція застосована Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 752/22967/20.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи позивач та його представник до закінчення судових дебатів у справі (ухвалення рішення по суті спору), не подали докази, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Тарновецьким В.І.

У заяві про ухвалення додаткового рішення відсутні аргументи щодо поважних причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Зважаючи на вищевикладене та з урахуванням висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), колегія суддів приходить до висновку про скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, колегія суддів зазначає, що 12 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про розподіл судових витрат, в якій просить стягнути з відповідача на його користь 6 000 грн витрат, понесених на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано додатковий договір від 04 липня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 06 березня 2024 року; акт виконаних робіт від 11 липня 2024 року, з якого вбачається що вартість послуг складає 6 000 грн.

Отже, позивачем документально доведено, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

23 липня 2024 року представник відповідача АТ «Сенс Банк» - Самокшина В.Ю. подала до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача підготував відзив на апеляційну скаргу на рішення суду на 7 аркушах, заперечення на заявлені апелянтом клопотання всього на 6 аркушах та відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду на 2 аркушах.

Колегія суддів вважає, що заявлена сума відшкодування судових витрат, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції на правничу допомогу, є неспівмірною зі складністю справи, не відповідає критерію реальності таких витрат, обсягу наданих послуг, реальності надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), кількості підготовлених процесуальних документів.

Виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 000 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, на розгляді Чернівецького апеляційного суду перебувають аналогічні справи, в яких АТ «Сенс Банк» є відповідачем про захист прав споживачів та стягнення коштів з підстав неналежного оформлення відповідачем банківських вкладів. А тому, враховуючи однотипність справ, наявні підстави для висновку про їх шаблонність, що, у свою чергу, ставить під сумнів витрачання адвокатом значного часу на складання апеляційної скарги.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини, а також наявність клопотання представника відповідача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, колегія суддів вважає, що відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року задовольнити.

Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 червня 2024 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (, адреса: 03150, м.Київ вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22 серпня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк