Справа № 159/2913/23 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/597/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 червня 2014 року. У період з 2016 по 2019 роки на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:001:1405 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 , побудували житловий будинок з господарськими будівлями. Через погіршення відносин не подали документи про завершення будівництва, тому відсутня державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Рішенням суду від 26 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірваний. Двоє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачкою. Враховуючи ступінь готовності житлового будинку, який придатний для проживання і фактично перебуває у користуванні відповідача, позивач просила стягнути в її користь грошову компенсацію половини вартості незавершеного будівництвом об`єкта. Позивач не включає у розрахунок компенсації вартість земельної ділянки, на якій проведене будівництво, і яка перебуває в особистій власності відповідача. Просила (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 19 вересня 2024 року) визнати об`єкт незавершеного будівництва, розташований на АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю; залишити об`єкт незавершеного будівництва в особистій власності ОСОБА_3 ; в порядку поділу спільного майна стягнути з ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами в розмірі 975 452,50 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2024 року позов задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 грошову компенсацію половини вартості незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 975 452,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 13420 грн судового збору та 3700 грн витрат на виготовлення звіту про оцінку майна.

Додатковим рішенням суду від 16 квітня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Солдаткіна О. С. задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 24 квітня 2024 року подав апеляційну скаргу на рішення суду від 29 березня 2024 року. Вважає його незаконним, необґрунтованим та неприйнятним з огляду на усталену судову практику. Суд не дотримався принципу диспозитивності, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. У мотивувальній частині рішення не зазначено про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю колишнього подружжя та залишення його в особистій власності відповідача. Не зазначено висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову повністю або частково щодо вимог про визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю колишнього подружжя та про залишення його в особистій власності відповідача, про поділ спільного сумісного майна; вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті цих вимог; яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частину будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику; про припинення права спільної сумісної власності на спірний об`єкт. Не узято до уваги інтереси малолітніх дітей колишнього подружжя, що має істотне значення. Встановивши, що предметом спору є об`єкт незавершеного будівництва, що не є житловим будинком з юридичного погляду, зведений за час шлюбу, не прийнятий до експлуатації, державна реєстрація права власності на який не здійснена, суд не обґрунтовував та не зазначив мотивів про те, що спірне майно (сукупність речей,) матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), конструктивні елементи будинку неможливо поділити; у позивачки виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд на час припинення шлюбу; у позивачки не виникло саме право саме на частину об`єкта незавершеного будівництва. Вважає звіт про оцінку вартості майна неналежним та недопустимим доказом. Звіт подано з порушенням процесуальних норм, оскільки подано після встановленого ухвалою суду від 01 серпня 2023 року, а також представником позивача, а не безпосередньо оцінювачем, що є підставою для залишення такого звіту без розгляду. Суд не провів усі необхідні підготовчі дії та не роз`яснив право подати висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу та визначення дійсної вартості частини у спірному майні, не призначив таку експертизу. Ухвала від 01 серпня 2023 року про забезпечення доказів, на підставі якої проведено інвентаризацію та оцінку вартості майна, постановлена без права на оскарження. Зміст звіту про оцінку майна, як і висновок про вартість майна, не містить даних щодо предмета доказування, викликає сумнів з приводу достовірності інформації результату розрахунку вартості майна. Заперечив щодо твердження позивачки про фактичне завершення будівництва житлового будинку та його експлуатацію. Через його перебування на службі у Збройних Силах України він не міг подати відзив, надати особисті пояснення, аби відобразити свою позицію, а не позицію адвоката. Просив скасувати рішення суду від 29 березня 2024 року в цій справі і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, здійснити перерозподіл судових витрат та поновити строк для подання нових доказів, приєднати їх до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 зазначив, що аргументи апеляційної скарги є нічим не підтвердженими, надуманими і такими, що не узгоджуються з матеріалами справи. Вказав, що при виготовленні технічного паспорта експерт зазначив, що будинок характеризується як «від забудовника» та готовий до внутрішнього оздоблення, ступінь готовності завершене будівництво, однак право власності не зареєстроване. Зазначена відповідачем судова практика є нерелевантною, оскільки стосується інших правовідносин, а ніж ті, що є предметом цього спору. Спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності суд вирішує у мотивувальній частині рішення і таке рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Поділ майна подружжя має місце виключно між подружжям, наявність дітей та інших родичів не береться до уваги. Одночасно із цим діти проживають з матір`ю, а підставою позову стало те, що відповідач відмовився від своїх слів про те, що будинок буде для дітей. У зв`язку із тим, що готовність будинку становить 94%, це вже не може вважатися сукупністю будівельних матеріалів, а є об`єктом нерухомого майна. Сам факт відсутності реєстрації права власності на це майно, відсутність введення його в експлуатацію не може бути підставою для віднесення будинковолодіння до категорії будівельних матеріалів. В суді першої інстанції жодних заперечень щодо звіту не виникало. На думу представника позивача, у зв`язку із зміною представника відповідача, відповідач не повідомив новому представнику про участь попереднього представника в огляді будинковолодіння. Саме така неуважність відповідача призвела до того, що апеляційна скарга містить аргументи, що нібито фото будинку узяті з мережі Інтернет, а огляд не здійснювався. При визначенні вартості будинковолодіння не враховується окремо вартість кожної будівлі. Визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості визначається автоматично. Оскільки відповідач мав представника під час розгляду справи в суді першої інстанції, самостійно уклав з ним договір, явка відповідача в судові засідання не була обов`язковою, а представник діяв у його інтересах. Просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2024 року в цій справі без змін.

Від представника відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_3 та його представника, підтримала вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги відповідача не визнав, підтримав доводи, викладені у відзиві.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року шлюб розірвано. Сторони є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В особистій приватній власності ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га, з кадастровим номером :01:001:1405, на АДРЕСА_1 . Право власності виникло на підставі рішення Дубівської сільської ради від 27 жовтня 2010 року № 40/2-4.

Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області 05 січня 2016 року зареєстроване подане ОСОБА_3 повідомлення серії ВЛ № 24 про початок будівництва на зазначеній земельній ділянці житлового будинку з господарськими будівлями.

За даними технічного паспорту та звіту про оцінку вартості, які виготовлені 25 серпня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 зі згоди обох сторін, загальна площа житлового будинку становить 105,4 кв. м. До складу житлової площі входить чотири кімнати площею 66,9 кв. м., підсобні приміщення займають 38,5 кв. м. До складу домоволодіння входить сарай площею 42,4 кв. м., літня кухня площею 22,5 кв. м., гараж площею 43,1 кв. м., навіс площею 17,9 кв. м. Вартість не введеного в експлуатацію житлового будинку з господарськими спорудами 1 950 905 грн.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, суд враховувє особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц викладено правові висновки, згідно з якими за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17 де вказано, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Також вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц та у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8539/19.

Згідно з статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що будівництво здійснювалось під час перебування сторін у шлюбі. Відповідачем не спростовано, що будівництво велося за спільні кошти подружжя і таких доказів не надано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт спільної сумісної власності підлягає поділу між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що готовність незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна складає 94 %. Стан готовності такого об`єкта дозволяє визначити частки подружжя у такому майні, та відповідно встановити їх вартість.

Згідно з технічним паспортом та звітом про оцінку вартості, що виготовлені 25 серпня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , зі згоди обох сторін, загальна площа житлового будинку становить 105,4 кв.м. До складу житлової площі входить чотири кімнати площею 66,9 кв.м., підсобні приміщення займають 38,5 кв.м. До складу домоволодіння входить сарай площею 42,4 кв.м., літня кухня площею 22,5 кв.м., гараж площею 43,1 кв.м., навіс площею 17,9 кв.м. Вартість не введеного в експлуатацію житлового будинку з господарськими спорудами 1 950 905 грн. Розмір ідеальних часток кожного із подружжя у цьому майні становить по - 975 452,50 грн (1 950 905 грн / 2).

Підстав для відступу від рівності часток подружжя при його поділі не встановлено.

Можливість стягнення грошової компенсації позивачу, яка відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Висновки будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертиз у матеріалах справи відсутні, у зв`язку із чим немає підстав вважати, що вартість незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є іншою за рахунок проведених ремонтних робіт, придбаних будівельних матеріалів тощо. Доказів на спростування визначеної вартості об`єкта відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, а ні до апеляційного суду. Сторони не надали суду доказів про можливість поділу спірного об`єкта в натурі.

Доводи відповідача щодо неналежності звіту про оцінку підлягають відхиленню, оскільки альтернативних доказів вартості спірного майна стороною відповідача не надано; під час огляду майна суб`єктом оціночної діяльності була присутня представник відповідача ОСОБА_9 ; будь-яких заперечень щодо порядку чи результатів здійснення огляду тощо під час розгляду справи в суді першої інстанції не було заявлено.

Відповідач не заявляв клопотань про проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертиз в цій справі як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Доводи апеляційної скарги про те, стороною відповідача не заявлено про проведення судової експертизи у цій справі у зв`язку із тим, що суд не роз`яснив право заявити відповідне клопотання, не заслуговують на увагу.

Відповідно до правил, встановлених ст. 197 ЦПК України, суд в підготовчому судовому засіданні роз`яснює учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи.

Згідно з ч. 1 ст. 42, ч. 1 ст. 48 ЦПК України, у справах позовного провадження, учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Представник відповідача не є учасником справи, однак є його представником, який здійснює професійну адвокатську діяльність, тому обов`язку роз`яснення йому такого права у суду немає. Відповідач користувався правовою допомогою, брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції через представника.

Зважаючи на обов`язок суду виділити кожному з подружжя частки у спільному майні під час його поділу, та враховуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення в її користь компенсації вартості частки у такому майні (вимоги про виділ часток в натурі не заявлено), суд першої інстанції, стягуючи з відповідача в користь позивача грошову компенсації вартості частки об`єкта незавершеного будівництва, помилково не вказав про виділення відповідачу у власність такого об`єкта.

Встановивши, що саме на належній ОСОБА_3 земельній ділянці розміщений спірний об`єкт незавершеного будівництва, і що саме за повідомленням ОСОБА_3 розпочате таке будівництво, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказав виключно про відсутність необхідності визначення у резолютивній частині рішення про визнання майна спільним сумісним майном.

У постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року № 755/12204/18 зазначено висновок суду про те, що віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя є підставою для його поділу. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту.

У випадку, що розглядається, поділити незакінчений будівництвом будинок неможливо, тому суд залишає його одній стороні, а іншій має присудити компенсацію.

Колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину абзацом такого змісту: «Виділити ОСОБА_3 у власність об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ». Зазначення про виділення відповідачу спірного об`єкта незавершеного будівництва у порядку поділу майна є обов`язковим, оскільки отримуючи компенсацію вартості частки спірного майна, позивач втрачає право на таку частку у зв`язку із припиненням режиму спільної сумісної власності.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, заявлені на обґрунтування клопотання відповідача про подання нових доказів до суду апеляційної інстанції з огляду на таке. Відповідач стверджує, що не мав можливість брати участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, подавати клопотання, відзив тощо особисто, у зв`язку із перебуванням його на військовій службі. Натомість, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач користувався послугами професійної правничої допомоги, представництво інтересів здійснювала адвокат Лукашук Н. В.

Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (стаття 59 Конституції України). Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Представник відповідача ОСОБА_10 подавала відзив на позовну заяву (01 серпня 2023 року), клопотання (про долучення доказів до матеріалів справи від 01 серпня 2023 року), письмові заперечення щодо заяви про зміну предмету позову від 11 жовтня 2023 року, заперечення щодо надання судом дозволу на пошкодження підписів в оригіналах досліджуваних документів, брала участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, висловлювала позицію сторони відповідача в судових дебатах. Відповідач користувався професійною правничою допомогою, представника обрав на власний розсуд, договір про надання правничої допомоги під час розгляду справи з адвокатом Лукашук Н. В. не розривав, не заявляв клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України (перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не встановила поважних причин пропуску відповідачем строку на подання доказів, у зв`язку із чим відмовляє у поновленні процесуального строку та прийнятті нових доказів на підставі ст. 127 ЦПК України.

У зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи в частині вирішення позовної вимоги про виділення спірного майна у власність відповідачу, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду.

Керуючись ст. 59, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2024 року у цій справі змінити, доповнити резолютивну частину абзацом такого змісту:

«Виділити ОСОБА_3 у власність об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді