Справа № 703/775/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретарів судового засідання Крамної Л.С., ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Петренка О.В.,

представника відповідача адвоката Холодняк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

В лютому 2024 року в інтересах позички ОСОБА_2 до суду звернувся її представник адвокат Петренко О.В. із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що з 23 жовтня 2004 року позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.02.2016, було розірвано.

Після реєстрації шлюбу у 2017 році позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Під час шлюбу сторонами набуто у власність нерухоме майно: двокімнатну квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 41,8 кв.м. та житловою площею 28.6 кв.м. та домоволодіння АДРЕСА_2 , загальною площею 49,7 кв.м. та житловою 21.2 кв.м., які зареєстровані на відповідача ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що як квартира АДРЕСА_1 , так і домоволодіння АДРЕСА_3 , набуті сторонами у справі під час перебування у шлюбі, а домоволодіння ще і за спільні кошти подружжя сторін у справі, тому ці об`єкти житлової нерухомості є об`єктами права спільної сумісної власності, а відповідно і підлягають поділу між сторонами у рівних частках. З огляду на те, що ОСОБА_3 добровільно не бажає переоформити на позивачку 1/2 частину вказаного нерухомого майна, тому в інтересах ОСОБА_2 представник позивача звернувся до суду за захистом її порушеного майнового права.

Ухвалою судді від 27 лютого 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 03 квітня 2024 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 29 квітня 2024 року від представника відповідача адвоката Холодняк В.М. надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому в період проживання в шлюбі з позивачкою їй було достовірно відомо, що відповідачем було здійснено приватизацію квартири АДРЕСА_1 , та придбано житловий будинок в АДРЕСА_2 . В зазначеній квартирі позивачка проживала в період шлюбу. Після розірвання шлюбу, позивачка припинила проживати в зазначеній квартирі та виїхала разом і донькою проживати до м. Києва та жодного разу до квартири не з`являлася, що підтверджується поясненнями осіб, які зазначені в акті від 19.04.2024. Також вказує, що в житловому будинку, що розташований в с. Сигнаївка Звенигородського р-ну, позивачка ніколи ним не користувалася і не проживала та до нього жодного разу також не з`являлася. Також вказує, що як в період шлюбу та і після його розірвання, позивачка жодного разу не заявляла до відповідача ОСОБА_3 вимог про переоформлення на неї 1/2 квартири та житлового будинку. Таким чином посилання представника позивача в позовній заяві, що ОСОБА_3 добровільно не бажає переоформити на позивача 1/2 частину вказаного нерухомого майна, є безпідставним та не підтверджено жодними належними доказами. Утримання квартири з боку позивача протягом більше 7 років ніяким чином не здійснювалося.

Також представник відповідача вказує, що за рішенням суду шлюб між сторонами розірвано 05 лютого 2016 року, а з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя, позивачка звернулася до суду лише 26 лютого 2024 року, а строк позовної давності звернення з даним позовом розпочався фактично з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу, тобто з 16 лютого 2016 року, а тому позивачка звернулася до суду з даним позовом за межами строку позовної давності.

Представник позивача ніяким чином не доводить факт того, що позивачка не могла дізнатися раніше про порушення її права в межах строку позовної давності, тобто матеріали позовної заяви ніяким чином не підтверджують про порушення прав позивачки, про яке вона довідалася після спливу строку позовної давності за даними правовідносинами. Також сторона відповідача звертає увагу на те, що позивач ніяким чином на законодавчому рівні не була обмежена (позбавлена) в отриманні інформації про зареєстроване право власності за своїм колишнім чоловіком ОСОБА_3 , а тому інформацію можна було отримати раніше, тобто в межах строку позовної давності.

Приймаючи до уваги, що позивачем позов про поділ спільного майна подружжя, який заявлено до ОСОБА_3 подано за межами строку позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Окремо представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Користуючись своїм правом, представник позивача 01 травня 2024 року подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що фактично єдиною підставою до невизнання стороною відповідача позовних вимог є порушення стороною позивача строку позовної давності під час звернення до суду із цим позовом, оскільки вказаний строк, на думку представника відповідача, розпочався фактично з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу, тобто з 16.02.2016, а з позовом сторона позивача звернулась лише 26.02.2024. У зв`язку із цим сторона відповідача виснує, що позивачка звернулася до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності. Вказує, що загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. У зв`язку із цим помилковим є посилання представника відповідача як на підставу пропуску строку позовної давності на те, що з часу набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 минуло понад три роки до часу звернення представника останньої до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки строк позовної давності не розпочинається відліком з наступного дня після набрання означеним судовим рішенням законної сили. У цьому контексті звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідач заперечував право позивачки на майно, яке є спільним сумісним і є предметом розгляду судом цивільної справи №703/775/24. Такі докази не надані і представником відповідача до відзиву як заяви по суті. Більше того, що у мотивувальній частині відзиву представник відповідача зазначає, що його клієнт будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою позивачці не чинив. З огляду на викладене представник позивача констатує, що спір між сторонами щодо поділу квартири та домоволодіння виник у лютому 2024 року, тобто у день подачі стороною позивача позовної заяви, що є предметом розгляду судом цивільної справи №703/775/24, тому з цього часу і починається перебіг позовної давності, встановлений диспозицією ч.2 ст.72 СК України, який позивачкою не пропущено. Також вказує, що з лютого 2016 року (коли був розірваний шлюб) і до 26 лютого 2024 року (коли було пред`явлено позовну заяву щодо поділу спірного нерухомого майна) права позивачки на спірні об`єкти нерухомості стороною відповідача не порушувалися, так як відповідачем (колишнім чоловіком) у зазначений проміжок часу не здійснювалося порушення права спільної власності позивачки, що б вимагало від неї вжиття заходів щодо захисту своїх прав на спірне нерухоме майно, зокрема, пред`явлення позову про поділ квартири АДРЕСА_1 та домоволодіння АДРЕСА_2 . Більше того, що станом на день подачі позову до суду ОСОБА_2 лишається зареєстрованою проживанням у спірній квартирі, починаючи із 16.01.2013. Ця обставина додатково свідчить про той факт, що строк позовної давності в розумінні ч.2 ст.72 СК України для позивачки, станом на день подачі позову, іще не розпочався. Водночас користування відповідачем (як колишнім чоловіком) вказаним вище нерухомим майном після розірвання шлюбу і не користування ним позивачкою як це стверджує сторона відповідача, долучаючи до відзиву акти мешканців будинку АДРЕСА_4 від 19.04.2024, вочевидь не свідчить про порушення прав власності позивачки і не зумовлювало початок перебігу позовної давності. Також і оплата за теплопостачання і за прибудинкову територію стороною відповідача не є підставою для початку відліку строку позовної давності, оскільки вказані дії не свідчать про порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно в розумінні ч.2 ст.72 СК України.

Враховуючи викладене представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, також надав пояснення, які викладені у відзиві на позовну заяву, просив застосувати строки позовної давності.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2016 року, що набрало законної сили 16 лютого 2016 року, розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.6,7).

В подальшому, 10 червня 2017 року позивача уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 червня 2017 (а.с.8).

В період шлюбу сторонами у справі набуто у власність нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,8 кв.м. та житловою площею 28.6 кв.м., зареєстровану на відповідача ОСОБА_3 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 14.09.2011, що видане виконавчим комітетом Смілянської міської ради, згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 14.09.2011 та витягу про державну реєстрацію прав №22472054 від 13.12.2011 та домоволодіння АДРЕСА_2 , загальною площею 49,7 кв.м. та житловою 21.2 кв.м., який також зареєстрований на відповідача ОСОБА_3 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 січня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу №8181 від 24.12.2010, що посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. (а.с.11-13).

Даний факт підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №365479294 від 12.02.2024 (а.с.10).

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до роз`яснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як у відзиві на позовну заяву, так і в судовому засіданні представником відповідача фактично не оспорювався той факт, що спільне майно, яке позивач просить поділити придбано під час шлюбу. Разом з тим, представник відповідача зауважував про пропуск позивачем позовної давності із зверненням до суду із вказаним позовом та вказав на те, що після розірвання шлюбу у 2016 році позивачка в квартирі не проживала, відсутні її речі у вказані квартирі, ніяким чином її не утримувала, з вимогами про поділ спільного майна до відповідача не зверталася.

На підтвердження факту не проживання позивачки в квартирі АДРЕСА_1 представником відповідача надано акт, підписаний мешканцями вказаного будинку та квитанції про оплату комунальних послуг та обслуговування прибудинкової території (а.с.34-35).

Оцінюючи вказані доводи представника відповідача суду приходить до наступного висновку.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N° 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч.2 ст. 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, ВИРІШУЮЧИ питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли СТОРОНИ розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить ПРО порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

З огляду на викладене можна зробити обґрунтований висновок, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-І5213св19), від 24 лютого 2021 року у справі N° 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 14 липня 2021 року у справі N° 303/4265/18 (провадження N° 61-64св20).

У зв`язку із цим помилковим є посилання представника відповідача як на підставу пропуску строку позовної давності на те, що з часу набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 минуло понад три роки до часу звернення представника останньої до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки строк позовної давності не розпочинається відліком з наступного дня після набрання означеним судовим рішенням законної сили.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідач заперечував право позивачки на майно, яке є спільним сумісним і є предметом розгляду судом даної цивільної справи.

З огляду на викладене слід констатувати, що спір між сторонами щодо поділу квартири та домоволодіння виник у лютому 2024 року, тобто у день подачі стороною позивача позовної заяви, що є предметом розгляду судом цивільної справи №703/775/24, тому з цього часу і починається перебіг позовної давності, встановлений диспозицією ч.2 ст.72 СК України, який позивачкою не пропущено.

Також, з матеріалів справи вбачається, що станом на день подачі позову до суду ОСОБА_2 залишається зареєстрованою проживанням у спірній квартирі, починаючи із 16.01.2013, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2024/001562892 від 14.02.2024 (а.с.9).

Водночас користування відповідачем вказаним вище нерухомим майном після розірвання шлюбу і не користування ним позивачкою не свідчить про порушення прав власності позивачки і не зумовлювало початок перебігу позовної давності.

Аналогічні висновки щодо застосування положень ч.2 ст.72 СК України в контексті вказаних фактичних обставин справи викладено Верховним Судом у постанові від 28 червня 2023 року в справі №175/1747/18 (провадження № 61-3707св22).

Також і оплата за теплопостачання і за прибудинкову територію стороною відповідача не є підставою для початку відліку строку позовної давності, оскільки вказані дії не свідчать про порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно в розумінні ч.2 ст.72 СК України.

Враховуючи викладене, посилання представника відповідача на пропуск строку позовної давності є помилковим, відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 28, 76-82, 137, 141, 142, 206,263-265,268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,8 кв.м. і житловою площею 28,6 кв.м., а також на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та складається із: житлового будинку під літерою «А» (загальною площею 49,7 кв.м. і житловою площею 21,2 кв.м.) веранди під літерою «а», сараю - під літерою «Б», погріба під літерами «п/д, сараю під літерою «Г» та колодязя під літерою «К».

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 ) судовий збір у сумі 2089 (дві тисячі вісімдесят дев`ять) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.08.2024.

Головуючий: Ю. В. Крива