РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/58/24

провадження у справі № 2/0285/586/24

15 серпня 2024 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Сусловця М.Г.,

секретаря Величко К.Б.,

з участю:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до ОСОБА_5

про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 33/200 частин будинку, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки всі проживали разом в будинку батька, фактично прийняли спадщину, однак до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертались за відсутністю коштів. В 2023 році вони звернули увагу, що поведінка відповідача є неадекватною, він став зловживати спиртними напоями, заявляти, що все належить йому. З метою реалізації свого спадкового права вирішили звернутись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак постановою державного нотаріуса Звягельської державної нотаріальної контори від 12 грудня 2023р. за № 1853Ю2-31 у видачі такого документа їм було відмовлено, так як таке свідоцтво вже отримав ОСОБА_5 12 листопада 2012р. Про існування такого свідоцтва їм нічого не було відомо і при оформленні спадщини на ім`я ОСОБА_5 їх не було повідомлено.

Зважаючи на вказані обставини позивачі просять суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане на ім`я ОСОБА_5 .

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов визнав, не заперечив проти його задоволення.

Заслухавши пояснення позивачів, відповідача, представника позивачів, дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне їй право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів та відповідача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Новоград-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 46).

Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 33/200 частин будинку, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 57-59).

Згідно копії Будинкової книги на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві приватної власності, на день його смерті проживали позивачі та відповідач, які є його дітьми (а.с. 22 27).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі слідує, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори 12 листопада 2012 року в спадковій справі №528/2012, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2547, на імя ОСОБА_5 про спадкування ним частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно постанови № 1853/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.12.2023 року державний нотаріус Новоград-Волинської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що спадщину після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняв ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та видане йому 12.11.2012 свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця ОСОБА_6 .

Так як на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_5 відповідно до документів, які знаходилися, на той час, у спадковій справі був єдиним спадкоємцем, 12.11.2012 року на підставі наданих ним правовстановлюючих документів на 33/200 частин будинку АДРЕСА_1 видане в спадковій справі №528/2012, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2547, на імя ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Як вбачається з копії спадкової справи №528/2012, після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 до нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори, звернулись з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким свідоцтво про право на спадщину не видане ( а.с. 63-75).

Згідно статті 527 ЦК України (в редакції 1963 р.), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно статті 549 ЦК України (в редакції 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК України (в редакції 1963 р.) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Згідно статті 561 ЦК України (в редакції 1963 р.) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців

немає.

Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно частинам 1 та 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Згідно ст. 1301 ЦК України (в редакції 2003 р.) свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті.

Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом.

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Таким чином, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Факт видачі свідоцтва про право на спадщину та реєстрація права власності на спадкове майно за одним із спадкоємців створює ситуацію, за якої другий зі спадкоємців позбавляється права на спадщину загалом та не може оформити своє право зокрема.

У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. У ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити вимогу про визнання недійсним такого свідоцтва (ст. 1301). Оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Положеннями гл. 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що зазначені у ст. 268 ЦК України як виняток.

У ч. 1 ст. 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У ч. 2 цієї статті закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Як зазначила у своїй постанові ОП ВС від 05 вересня 2022 року справа № 385/321/20 (№ 61-9916сво21) (застосування позовної давності при оспорювані свідоцтва) факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи, і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а в разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються її права, їй стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та не визначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що в такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину іншому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем) перешкоджає завершенню оформлення його спадкових прав другому із спадкоємців, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, обґрунтовує виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріальноправовому аспекті.

При розгляді справи позивачі повідомили, що про порушення свого права вони дізнався з постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 13 грудня 2023 року, інших доказів на підтвердження того, що позивачу стало відомо раніше про наявність оспорюваного свідоцтва суду сторонами не було надано, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивачів, підлягає стягненню судові витрати понесені при поданні позовної заяви - судовий збір по справі в розмірі 1211,20 грн. кожному.

Керуючись статтями 76-81, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори 12 листопада 2012 року в спадковій справі №528/2012, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2547, на імя ОСОБА_5 про спадкування ним частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.- кожному.

Судове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на нього протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення або з дня його складення, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи (ст.ст.352, 354 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після апеляційного перегляду (ст.273 ЦПК України).

Дата виготовлення повного тексту рішення 23.08.2024.

Головуючий М.Г. Сусловець