Справа №490/9345/23
Провадження № 22-ц/812/1265/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 20 червня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розповсюдженої інформації такою, що не відпадає дійсності та її спростування, стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання розповсюдженої інформації такою, що не відпадає дійсності та її спростування, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що06 січня 2023 року відповідач ОСОБА_1 - старший фельдшер лікарні відновлювального лікування повідомив диспетчера служби «102» про подію № 95771606, що «в разі якщо поступить виклик за адресою: АДРЕСА_1 виїжджати не потрібно, бо жінка, яка здійснить виклик перебуває в неадекватному стані, психічно хвора».

Патрульна поліція в особі поліцейського ОСОБА_3 на виклик не прибула, а поліцейським було складено рапорт в якому зазначено недостовірну інформацію про відсутність у позивача тілесних ушкоджень та те, що він спілкувався з нею.

Також зазначає, що її побив ОСОБА_1 та закрив в палаті на ключ. Вона просила викликати лікаря швидкої, так як тиск був 250/180, проте їй відмовили. Лише наступного дня 07 січня 2023 року приїхала керівник обласної лікарні, яка відмовилася її лікувати та пішла. З кабінету було чути вигуки ОСОБА_1 щоб її викинули з лікарні, тому що вона психічно хвора і в неї шизофренія.

Посилається на те, що в лікарні були відсутні будь-які відомості про її психічне здоров`я і те, що вона хворіє на шизофренію.

Повідомлення ОСОБА_1 було приєднано до повідомлення № 95771427, яке було нею подано за 10 хв. до диспетчера «102» і слугувало подання рапорту начальником відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області О. Ушенцю.

Згодом їй стало відомо, що про її буцімто психічне захворювання та інфекційну хворобу на COVID-19, що не відповідає дійсності, через телефонну лінію стало відомо працівникам поліції, що завдало шкоду її особистим немайновим благам та перешкоджає здійснювати нею особисте право. Поширення ОСОБА_1 недостовірної інформації стало наслідком порушення кримінального провадження, розслідування по якому триває.

Крім того, поширення недостовірної інформації відповідачем завдало їй моральної та матеріальної шкоди. Вона вимушена була терпіти біль від вибитих зубів, а тепер замовляти нові, вартість яких складає 30000,00 грн.

Моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн., тому що не може їсти звичайну їжу, душевними стражданнями перенесеними, ненаданням медичної допомоги при високому тиску, наклепі про те, що хотіла вчинити суїцид та те, що психічно хвора на шизофренію, що відобразилося на здоровому сні.

Враховуючи вищевикладене, просила визнати розповсюджену ОСОБА_1 інформацію такою, що не відповідає дійсності та зобов`язати ОСОБА_1 спростувати розповсюджену ним інформацію в спосіб її поширення. Стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 30000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію поширену ОСОБА_1 06 січня 2023 року у зверненні до екстреної служби «102» Національної поліції щодо поведінки та стану здоров`я ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази дійшов до висновку про доведеність позивачем поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації, що заподіяло останній моральну шкоду.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема поведінку позивача під час госпіталізації в лікарні, що спровокувало вчинення відповідачем неправомірних дій відносно позивача з поширення недостовірно інформації та порушення вимог закону щодо обмеження розголошення відомостей про стан здоров`я людини, суд з урахуванням вимог розумності і справедливості вважає достатньою грошовою компенсацією відшкодування моральної шкоди позивачу 2000,00 грн.

Щодо вимоги позивача про спростування відповідачем недостовірної інформації у спосіб її поширення, то така позовна вимога задоволенню не підлягає, так як до обов`язків екстреної служби 102 органів поліції, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.04.2020 № 357, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.05.2020 за № 443/34726, віднесено отримання інформації, реєстрації заяв і повідомлень про правопорушення або події.

Тому поновлення права позивача у наведений нею спосіб не відповідає вимогам закону.

Враховуючи наведене, суд вважає достатнім способом поновлення позивачу порушеного права буде відшкодування моральної шкоди у розмірі вказаному вище.

При вирішенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 30000,00 грн. суд виходив з того, що позивач не довела належними і допустимим доказами, заподіяння їй відповідачем матеріальної шкоди, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просила про його скасування та ухваленням нового судового рішення яким визнати старшого фельдшера ОСОБА_1 таким що побив інваліда жінку в супереч вимогам Міжнародної конвенції та розповсюдив 06 січня 23 року недостовірну інформацію про те, що вона має психічне захворювання та зараз в неї психічні напади; зобов`язати ОСОБА_1 вибачитися перед нею у приміщенні лікарні, запросивши всіх пацієнтів та співробітників лікарні, а також диспетчера управління МВС який приймав повідомлення ОСОБА_1 та поліцейських, сплативши проїзд до лікарні та у зворотному напрямку порядку; зобов`язати ОСОБА_1 особи, яка стоїть на військовому обліку фельдшера написати заяву до Миколаївського обласного ТЦК про бажання піти до лав ЗСУ; зобов`язати ОСОБА_1 назвати обласному комісару прізвище, ім`я та по батькові брата ОСОБА_4 та де він знаходиться на теперішній час для призову до лав ЗСУ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. та матеріальної шкоди 30 000 грн., яку завдав вибивши зуба; задовільнити її клопотання, постановивши ухвалу про порушення Закону України «Про адвокатуру» з вимогою про позбавлення адвоката ОСОБА_5 . Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №205 від 26 квітня 2019 року, як порушника Закону «Про адвокатуру» з виключенням з реєстру адвокатів України; стягнути з відповідача ОСОБА_1 судовий збір в повному обсязі відповідно до чинного законодавства.

Так, вказувала, що ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції порушено вимоги Конвенції з прав інвалідів.

Також, не виконуючи основний закон України Конституцію суд не стягнув з відповідача - поширювача недостовірної інформації матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі.

Судом проігнорована і невиконані вимоги частини 2 статті 31 ЦПК України, адже вона як позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, але суд в порушення цієї норми ЦПК не прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, яка була подана через секретаріат суду 18 квітня 2024року і не розглянув її виносячи з цього приводу ухвалу

Також, суд не вірно вирішив оцінку завданої моральної шкоди.

Суд безпідставно, на думку апелянта, не розглянув її клопотання про винесення ухвали про позбавлення адвоката свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльності.

Крім того, в супереч Закону України «Про судовий збір» навіть частково задоволений позов вимагає стягнення з відповідача судового збору, а не посилаючись на її інвалідність першої групи звільняє відповідача від сплати судового збору, і витрати відносить за рахунок Держави.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив у зволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідач своїм правом на подання апеляційної скарги не скористався. Така процесуальна поведінка свідчить про повну згоду з оскаржуваним судовим рішенням в частині задоволених вимог.

Позивач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлялася належним чином.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 32, 34 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 05 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася за медичною допомогою до Миколаївської обласної лікарні відновного лікування з скаргами на стан здоров`я.

Із пояснень сторін та наданих до суду матеріалів було встановлено, що 06 січня 2023 року було два повідомлення поліції, один з яких здійснений позивачем ОСОБА_2 , на виклик якої прибув наряд патрульної поліції.

Із долученого до позову рапорту поліцейського ОСОБА_3 від 06 січня 2023 року на ім`я начальника відділення поліції № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Олега Ушія вбачається, що 06 січня 2023 року було отримано заяву ОСОБА_2 , яку зареєстровано в ЄО за № 275 від 06 січня 2023 року як: тілесні ушкодження. Фабула: 06 січня 2023 року о 21:09 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 06 січня 2023 року о 21:05 год. за адресою: АДРЕСА_2 . Заявниця у лікарні відновного лікування 2 палата 3 корпус, повідомила, що невідомий схватив за шию та душив, більш інформації не надала. Факт тілесних ушкоджень не підтвердився. Поспілкувавшись із заявницею було виявлено, що вона має психічні розлади. Із заявами та скаргами ніхто не звертався( а.с.8).

06 січня 2023 оку о 21:16:00 старший фельдшер відновлювального лікування ОСОБА_1 повідомив на лінію 102, що «...якщо буде виклик за вказаною адресою, то ви виїжджати не потрібно так як жінка, яка можливо здійснить виклик перебуває в неадекватному стані, психічно хвора».

Звернення відповідача ОСОБА_1 було зареєстровано поліцією за № 95771606 як звернення інформаційного характеру (з органів охорони здоров`я), статус події - без реагування.

Згідно довідки КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 03 серпня 2023 року, наданої позивачем ОСОБА_2 , на дату видачі довідки остання на обліку в лікувальному закладі не перебуває.

У судовому засіданні 10 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_1 пояснив, що він дійсно повідомляв 06 січня 2023 року поліцію за № 102 про те, що ОСОБА_2 вела себе агресивно і неадекватно, тому може здійснити безпідставний виклик поліції та на який щоб вони не реагували і не відволікалися від виконання своїх нагальних обов`язків.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач була госпіталізована та поміщена в палату 05 січня 2023 року. Через деякий час, відбулася конфліктна ситуація між нею та іншими пацієнтами з палати трьома жінками, які не могли знаходитися в палаті та сиділи в коридорі. Вказані пацієнтки повідомили, що ОСОБА_2 їх провокувала, а потім виявилося що вона має захворювання на COVІD, через що була викликана швидка допомога щоб її перевезти, але вона відмовилася та її відвезли додому. Персонал та пацієнтки вказували, що перебувати з ОСОБА_2 неможливо, вона веде себе агресивно. Також доповіли, що ОСОБА_2 із свого телефону викликала поліцію.

Із медичної картки стаціонарного хворого № 9 встановлено, що ОСОБА_2 05 січня 2023 року звернулася до КПН «Миколаївська обласна лікарня відновного лікування» Миколаївської обласної ради із скаргами на своє здоров`я та була госпіталізована 05 січня 2023 року о 15:00 год. та виписана 19 січня 2023 року, діагноз: нижній паропарез; УХС. Атеросклеротичний кардіосклероз СЕІІ А-Б.

Згідно медичної картки 08 січня 2023 року міститься запис зі слів чергової медсестри, що у хворої в вечірній час сплутаність свідомості, агресивне поводження до сусідів по палаті і медичної сестри.

09 січня 2023 року пацієнту ОСОБА_2 була надана консультація психіатра лікаря ОСОБА_6 , який рекомендував їй госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Згідно повідомлення КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» МОР від 30.04.2024 № 434, 06.10.2023 о 23:06 год. на 103 надійшов виклик № 403 медичної сестри КПН «Миколаївська обласна лікарня відновного лікування» МОР Саврак, яка повідомила, що в їхньому лікувальному закладі є пацієнтка з суїцидальними думками, зокрема вона в`яже мотузки, хоче здійснити повішання. Названо дані пацієнтки: ОСОБА_2 , 71 рік. На місці виклику до хворої ОСОБА_2 бригадою ЕМД встановлено попередній діагноз: психічний розлад. Об`єктивно встановлено: хвора трохи збуджена, тривожна, скаржиться на поганий сон, гострої психопродукції на момент огляду не встановлено. АТ 150/90, поведінка спокійна, загальний стан задовільний, свідомість ясна. Суїцидальні наміри бригадою ЕМД не виявлені. Хворій рекомендовано звернутися до поліклінічного відділення КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» МОР в плановому порядку.

До повідомлення КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» МОР додано копію картки виїзду бригади ШМД № 403 від 06 січня 2023 року.

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці вказує, що за державою повинна зберігатися певна свобода розсуду стосовно встановлення справедливого балансу між відповідними громадськими та приватними інтересами, які суперечать один іншому. Однак така свобода розсуду супроводжується європейським наглядом і її рамки залежать від характеру і значимості порушених інтересів, а також серйозності втручання.

Положеннями статті 11 Закону України "Про інформацію" визначено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її стан здоров`я.

Тобто, забороняється не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини.

Відповідно до статті 40 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Стаття 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплює презумпція психічного здоров`я. Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що медичні працівники, інші фахівці, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, та особи, яким у зв`язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов`язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у психіатричному закладі чи перебування в психоневрологічних закладах для соціального захисту або спеціального навчання, а також інші відомості про стан психічного здоров`я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті.

Допускається передача відомостей про стан психічного здоров`я особи та надання їй психіатричної допомоги без згоди особи або без згоди її законного представника для: організації надання особі, яка страждає на тяжкий психічний розлад, психіатричної допомоги; провадження досудового розслідування або судового розгляду за письмовим запитом слідчого, прокурора та суду.

Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 760/8719/17 (провадження № 61-9359св19).

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні.

Наявні в матеріалах справи докази, у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать, що ОСОБА_1 який є лікарем, всупереч положенням медичного законодавства, поширив недостовірну інформацію про психічний стан здоров`я ОСОБА_2 , вказавши, що остання є неадекватною та психічно хворою. Хоча, відповідач як лікар, незважаючи на поведінку позивача не вправі був виходити за межі закону та вчиняти дії, які б порушували права та свободи людини, незалежно від стану здоров`я особи. При цьому, вказані висловлювання не підлягають віднесенню під оціночну судження.

Як зазначено вище, для встановлення факту вчинення дифамаційного порушення, достатнім є поширення недостовірної інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи (у цьому випадку до працівників поліції).

Зважаючи на викладене, встановлені обставини справи та оцінивши наявні у справі докази суд першої інстанції правильно дійшов висновку про доведеність позивачем поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації, що заподіяло останній моральну шкоду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановивши обставини справи та з врахуванням поведінки позивача під час госпіталізації в лікарні, що спровокувало вчинення відповідачем неправомірних дій відносно позивача з поширення недостовірно інформації та порушення вимог закону щодо обмеження розголошення відомостей про стан здоров`я людини, з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що достатньою грошовою компенсацією відшкодування моральної шкоди позивачу 2000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не є фахівцем з експертиз і не вірно вирішив оцінку завданої моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Щодо вимоги позивача про спростування відповідачем недостовірної інформації у спосіб її поширення, то така позовна вимога вірно не задоволена судом першої інстанції, так як до обов`язків екстреної служби 102 органів поліції, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.04.2020 № 357, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.05.2020 за № 443/34726, віднесено отримання інформації, реєстрації заяв і повідомлень про правопорушення або події. Тому поновлення права позивача у наведений нею спосіб не відповідає вимогам закону.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно- правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Необхідною підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді матеріальної стягнення шкоди є факти неправомірних дій цієї особи. При цьому, факт неправомірності (незаконності) дій, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1,2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме рапорту патрульного поліцейського ОСОБА_3 від 06 січня 2023 року, при здійсненні відпрацювання виклику ОСОБА_2 , факт заподіяння тілесних ушкоджень не підтверджено.

В свою чергу, позивач належних та допустимих доказів як заподіяння їй відповідачем тілесних ушкоджень, так і доказів заподіяння їй матеріальної шкоди до суду першої інстанції не надала. Відсутні такі докази у суду апеляційної інстанції.

Само по собі посилання у позові на заподіяння позивачеві тілесних ушкоджень (побиття, вибиття зубів), без надання належних та допустимих доказів не свідчить про обґрунтованість та доведеність таких вимог.

А відтак, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині відповідає зібраним по справі доказам.

З огляду на вказане, не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у задоволенні позову у відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про невиконання вимог процесуального закону щодо неприйняття судом першої інстанції уточненої позовної заяви, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2023 року відкрито провадження у цій справ та призначеної до розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 07 лютого 2024 року о 13.00 год ( а.с.25-26).

У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача. Розгляд справи відкладено на 04 березня 2024 року.

У судовому засіданні 04 березня 2024 року за участі позивача та представника відповідача судом першої інстанції було вирішено клопотання про витребування доказів. Розгляд справи відкладено до 10 квітня 2024 року на 13.30 год.

10 квітня 2024 року відбулося судове засідання за участі позивача, відповідача та його представника. Було допитано свідка. У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала пред`явлений нею позов і надала пояснення щодо заявленого нею позову. Клопотання про зміну позовних вимогу судовому засіданні позивач не заявляла та відповідної заяви не надавала. Уточнений позов після судового засідання здала до канцелярії суду.

Ухвалою суду першої інстанції від 18 квітня 2024 року позивачеві було відмовлено у прийняття до розгляду уточненої позовної заяви, оскільки остання пропустила передбачений процесуальним законом строк для зміни предмета або підстав позову, одночасно здійснила зміну предмета і підстави позову, що не передбачено процесуальним законом, тобто фактично подала новий позов, і не надала доказів направлення уточненого позову іншій стороні.

Згідно із частинами 1,4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частин 2,3 статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У пунктах 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

З огляду на викладені обставини та вимоги частин 2, 3 статті 49 ЦПК України, твердження позивача проте, що вона має право «протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову» не відповідає приписам статті 49 ЦПК України в редакції чинній з 15 грудня 2017 року. Вказаний у апеляційній скарзі порядок збільшення або зменшення позовних вимог було передбачено вимогами статті 31 ЦПК України в редакції, яка була чинна до 15 грудня 2017 року.

Щодо вирішення судом першої інстанції клопотання позивача про постановлення окремої ухвали щодо представника відповідача адвоката Кошевенко-Писарєвої В.А.

Згідно з частиною 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Результат аналізу частини першої статті 262 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц вказано, що "постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц зазначено, що "при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали, суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком".

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/15473/20.

У клопотанні від 10 квітня 2024 року позивач просила винести окрему ухвалу відносно адвоката Кошевенко-Писарєвої В.А., яку направити до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, вважаючи, що вона порушила вимоги Закону України «Про адвокатуру», проявила неповагу до суду та розповсюдила неправдиву інформацію відносно неї в ході розгляду справи, не маючи на те доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі №800/500/16 зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглядає її клопотання про прийняття окремої ухвали щодо представника відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовується матеріали справи.

Розглядаючи клопотання позивача від 10 квітня 2024 року ( про що зазначено в оскаржуваному рішенні), судом першої інстанції не встановлено підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали відносно представника відповідача - адвоката Кошевенко-Писарєвої В.А., оскільки викладені позивачем в клопотанні доводи є її особистою оцінкою дій представника відповідача та факти, що вказували на зловживання процесуальними правами і правами адвоката Писарєвою-Кошевенко В.А. не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Апеляційний суд у процесі перегляду цієї справи не встановив порушень, які б слугували достатньою підставою для постановлення окремої ухвали у відповідності до статті 262 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Інші вимоги апеляційної скарги, як то зобов`язання ОСОБА_1 , особи, яка стоїть на військовому обліку фельдшера написати заяву до Миколаївського обласного ТЦК про бажання піти до лав ЗСУ та назвати обласному комісару прізвище, ім`я та по батькові брата ОСОБА_4 та де він знаходиться на теперішній час для призову до лав ЗСУ, виходять за межі компенсації суду, а тому розгляду не підлягають.

Поряд з цим, слушними є доводи апеляційної скарги щодо розподілу судового збору за результатами розгляду справи.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачкою заявлено дві вимоги немайнового характеру (визнати розповсюджену ОСОБА_1 інформацію такою, що не відповідає дійсності та зобов`язати ОСОБА_1 спростувати розповсюджену ним інформацію в спосіб її поширення) та вимогу майнового характеру стягнення 130000 грн.

З урахування приписів підпункту 5 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання цієї позовної заяви становив за вимоги немайнового характеру 2147, 20 грн. (1073,60х2) та за вимогу майнового характеру 2684 грн. (130000х1,5% але неменше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Відповідно до вимог пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Позивачем долучено до матеріалів справи пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_2 від 25 червня 2014 року, згідно з якого остання має першу групу інвалідності (загальне захворювання).

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, а саме задоволено одну вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру задоволено на 1,54% ((2000/130000)х100).

У порядку статті 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову щодо вимоги майнового та немайнового характеру, а також звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 5 Закону України «Про судовий збір», пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру 1073,60 грн. та за часткове задоволення позовної вимоги майнового характеру 41,33 грн. (2684 грн.х1,54%), а всього - 1114,93 грн. (1073,60 грн +41,33 грн.).

За такого, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2024 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2024 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) в дохід держави 1114 (одна тисяча сто чотирнадцять) грн. 93 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 серпня 2024 року.