УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 127/16144/24

провадження № 61-11007ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 , ОСОБА_4

про солідарне стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики.

Разом із позовною заявою представник ОСОБА_3 - адвокат Отрощенко Ю. М. подала заяву про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 04 лютого 2021 року

між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за письмової згоди його дружини ОСОБА_4 , укладено договір позики. ОСОБА_1 станом на день подання позовної заяви до суду не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики. На виконання умов договору позики сторони договору погодили

як заставу рухоме майно, яке перебувало у власності подружжя. Однак звернення стягнення на предмет застави не може забезпечити повернення позики. Зважаючи на тривалий строк неповернення ОСОБА_1 грошових коштів та значну суму заборгованості 6 296 747, 14 грн, виконання рішення суду у випадку задоволення позову здійснюватиметься за рахунок майна відповідачів, тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, які належать відповідачам у межах суми позову, є співмірним заходом забезпечення такого позову.

Наведене стало підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які знаходяться на всіх рахунках відповідачів у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах,

та на майно, яке їм належить у межах ціни позову.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02 липня

2024 року, заяву ОСОБА_3 задоволено.

Забезпечено позов ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 ,

про солідарне стягнення заборгованості за договором позики шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1

та ОСОБА_4 та знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що з метою забезпечення ефективного захисту прав та інтересів позивача суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та/або ОСОБА_4 і знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських

або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн, тобто у спосіб, визначений пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

31 липня 2024 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року, у якій, представник заявника, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову в цій справі, порушив норми процесуального права, а саме статті 5, 12, частину другу статті 149, частину першу статті 150, статтю 154 ЦПК України, не здійснив належну оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову

з урахуванням розумності та обґрунтованості заявлених вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, ймовірність ускладнення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів.

Також представник заявника зазначає, що суд першої інстанцій не врахував,

що відсутність відомостей про рахунки та вклади відповідачів не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, а тому застосований засіб забезпечення позову не є співмірним

із заявленими позовними вимогами. Отже, суди дійшли висновків на підставі обставин, які не відповідають дійсності, а також судами не враховано відповідних висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі

№ 753/22860/17 та постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі

№ 914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20, від 17 липня 2024 року у справі № 308/17226/21.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги Верховний Суд встановив, що зазначена скарга

є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень, виходячи

з наступного.

Суди встановили, що предметом спору є вимоги про стягнення заборгованості

за договором позики в розмірі 6 296 747,14 грн.

Враховуючи характер спору і зміст позовних вимог, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок, що між сторонами існує спір з приводу стягнення з ОСОБА_1

та ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 04 лютого 2021 року в розмірі 6 296 747,14 грн.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя

й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом

до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками,

які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права

чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється

для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна,

на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення

до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб

чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має

з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать

про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду

в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь

у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення

чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені,

на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов,

за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже,

при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову

не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог

є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого правильно погодився апеляційний суд, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідачів, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виснував

про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.

Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судових рішень, які постановлені з додержанням норм процесуального права.

Зважаючи на предмет позову, а також реальну можливість відповідачів здійснити протягом розгляду справи дій щодо реалізації майна, яке їм належить,

а також розпорядження на власний розсуд грошовими коштами, які знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах,

з метою недопущення ускладнення подальшого виконання рішення суду в разі задоволення позову, існують беззаперечні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, а саме накладення арешту на зазначене у заяві майно

та грошові кошти у розмірі ціни позову, що становить 6 296 747,14 грн.

Правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі

№ 914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20, від 17 липня 2024 року у справі № 308/17226/21, на які посилається представник заявника,

не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції щодо підстав застосування заходів забезпечення позову у цій справі, застосування загальних засад співмірності вжитих заходів пред`явленому позову та ефективності таких заходів

з метою запобігання порушень прав позивача, у разі задоволення позову.

Встановивши, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтував підстави застосування таких заходів забезпечення позову,

як арешт майна та грошових коштів, що належать ОСОБА_1 та/або ОСОБА_4 і знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, в межах ціни позову 6 296 747,14 грн, Верховний Суд погоджується з тим, що суд вжив заходи забезпечення позову із дотриманням норм процесуального закону.

Верховний Суд як суд права не вправі самостійно здійснювати оцінку фактичних обставин, що стали підставою для забезпечення позову.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд

не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

На підставі викладеного Верховний Суд визнає, що правильне застосування

судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі,

яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська