Провадження № 22-ц/802/561/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Трикош Н. І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Місюри І. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради, до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Філії акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 17 вересня 2021 року він є власником квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці як забезпечення договору про споживчий кредит №15379 від 17 вересня 2021 року.

Позивач указував, що 08 червня 2023 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 . У шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 .

Позивач зазначав, що звернувся до АТ «Державний ощадний банк України» із заявою про надання письмової згоди на реєстрацію дитини у квартирі, однак 03.08.2023 отримав відмову.

У зв`язку з цим просив визнати протиправною відмову відповідача від 03.08.2023 та зобов`язати банк надати дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_2 разом із ним, як батьком дитини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року у позові ОСОБА_3 до філії АТ «Державний ощадний банк України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Позов ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задоволено.

Зобов`язано АТ «Державний ощадний банк України» надати дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що судом залишено поза увагою ту обставину, що позовні вимоги порушують принцип добросовісності в розумінні п.6 ст. 3 ЦК України, адже при укладенні іпотечного договору позивач не заперечував проти такої умови договору, а навпаки в добровільному порядку надав банку всі необхідні документи для отримання кредиту та погодився на всі умови, за якими банк зміг надати йому кредит, у тому числі не заперечував, щоб без згоди банку не здійснювати реєстрацію інших осіб за адресою місцезнаходження предмету іпотеки на період до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Також апелянт указав, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам банку, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду реєстрація малолітньої дитини в квартирі, що є предметом іпотеки, за умови невиконання позичальником умов кредитного договору та відсутності у батьків на праві власності / користування іншого житлового майна, буде перешкодою для банку в її виселенні та реалізації іпотеки в судовому або позасудовому порядку з метою погашення кредиту. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19.

Апелянт також зазначає, що мама малолітнього ОСОБА_7 зареєстрована за адресою, відмінною від адреси спірного нерухомого майна, а саме у АДРЕСА_3 . Таким чином, наявність у матері іншого зареєстрованого місця проживання дає можливість зареєструвати малолітню дитину разом з матір`ю саме за місцем її реєстрації, а не за місцем предмета іпотеки, що відповідатиме нормам закону та не порушить права малолітньої дитини позичальника. Судом проігноровано доводи банку про неефективність способу захисту прав позивача. Апелянт просив скасувати дане рішення суду та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 покликається на те, що погоджується з рішенням суду та вважає апеляційну скаргу безпідставною. Вказує, що дана квартира є його особистою власністю, оскільки вона придбана у 2021 році, перед реєстрацією шлюбу із ОСОБА_4 . Ця квартира перебуває в іпотеці з метою забезпечення належного виконання договору про споживчий кредит №15379 від 17 вересня 2021 року. Зазначає, що з невідомих причин, філія та АТ "Державний ощадний банк України" відмовила у наданні згоди на здійснення реєстрації місця проживання його дитини. Таким чином, його син позбавлений законного права на реєстрацію за місцем проживання з одним із батьків, що передбачено нормативно-правовими актами. Крім того, вони з дружиною є військовослужбовцями і фактично проживають за місцем проходженням служби - в м. Луцьку, а тому обирають всю соціальну інфраструктуру за місцем проходження військової служби (лікарні, дитячий садочок, всі органі соціального захисту тощо) і не мають можливості залишити місце служби. Тому він змушений звернутися для захисту прав та законних інтересів дитини до суду.

Наголошує також, що він повністю виконує умови кредитного договору, тому у відповідача не було підстав для відмови у наданні згоди на реєстрацію дитини.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечила апеляційну скаргу та просила залишити її без задоволення.

Представник відповідача АТ "Державний ощадний банк України" просила апеляційну скаргу задовольнити з доводів, наведених у ній.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги до АТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив з того, що ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Суд також зауважив, що неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону з огляду на таке.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Предметом заявленого позову є зобов`язання АТ «Державний ощадний банк України» надати дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання дитини позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що 17 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та АТ «Державний ощадний банк України» було укладено іпотечний договір з метою забезпечення належного виконання договору про споживчий кредит 315379 від 17 вересеня 2021 року.

Відповідно до умов іпотечного договору предметом іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 (а.с. 33-46).

08 червня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб (а.с. 13).

30 червня 2023 року у сторін народився син ОСОБА_5 (а.с. 11).

13 липня 2023 року позивач звернувся до Волинського обласного управління ТВБВ №10002/017 із заявою про надання письмової згоди на реєстрацію новонародженої дитини - ОСОБА_6 .

У листі від 03.08.2023 Волинське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відмовило позивачу у наданні дозволу на здійснення реєстрації місця проживання дитини за адресою АДРЕСА_2 , мотивуючу тим, що квартира є предметом іпотеки (а.с. 7).

Договором іпотеки квартири, укладеним між сторонами, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії (п.4.4.19 договору іпотеки від 17 вересня 2021 року).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Отже, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку», не передбачено обмежень прав власника житла та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2023 року в справі № 175/17/23, від 25 жовтня 2023 року в справі № 314/460/22, від 03 серпня 2022 року в справі № 205/1964/21, від 06 грудня 2023 року в справі № 205/5887/22, від 19 лютого 2024 року у справі № 314/459/22.

Статтею 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналіз положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 215/6578/21.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частинами другою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 9 даного Закону у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання (перебування) подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Згідно із пунктом 38 постанови КМУ від 07 лютого 2022 року №265 "Про деякі питання щодо декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Однак, відповідно до частини другої статті 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Проте в цій справі, банк заперечуючи позовні вимоги, вказав, що позивач має намір здійснити реєстрацію малолітньої дитини у порушення умов договору іпотеки, яка передана в іпотеку банку, що призведе до порушення його прав внаслідок такої реєстрації.

Разом з тим, банк не посилався на невиконання боржником умов договору та не надав доказів, які б свідчили про наявність обгрунтованих підстав для відмови позивачу, у наданні дозволу, зокрема, наявності кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище нормами матеріального права.

Покликання апелянта на відсутність у даному випадку порушень прав малолітньої дитини, оскільки на час укладення спірного іпотечного договору дитина ще не була народжена, спростовуються наступним.

Положеннями ст. 405 ЦК встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї (ухвала Верховного суду України від 21.09.2011 у справі № 6-57868св10).

Якщо спірна нерухомість передана в іпотеку ще до реєстрації у ній дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору вона не мала права власності чи права користування нею, що у свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло, проте дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 27 грудня 2018 року в справі № 638/14123/14-ц.

Зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного рішення суду вбачається, що апеляційна скарга є необґрунтованою, застосовування судом норм матеріального та процесуального права є правильним, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду і зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді