Справа № 276/1296/23
Провадження по справі №2/276/14/24
20 серпня 2024 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Збаражського А.М.,
за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до МАSТ-ВUD Sр. Z О.О. та Представництва «МАСТ-БУД СП. З О.О.» про стягнення боргу по заробітній платі, -
В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав повністю, не заперечив проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, просив раніше подану ним заяву про залишення позову без розгляду не вирішувати, а позовні вимоги задовольнити.
Відповідач МАSТ-ВUD Sр. Z.О.О. належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, свого представника в судове засідання не направив, до суду відзив на позовну заяву та інших заяв, клопотань не подав, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив
Представництво «МАСТ-БУД СП. З О.О.», будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання свого представника не направило, про причини неявки суд не повідомило.
За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та, зі згоди позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст.12,13,81ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.
Згiдно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собi на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується. Використання примусової працi забороняється.
Розглядаючи справи, пов`язані iз застосуванням даною нормою, Конституцiйний суд України у рішенні вiд 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, вiд 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та вiд 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституцiї України право на працю Конституцiйний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фiзичними i розумовими здiбностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливiсть самостiйно займатися трудовою дiяльнiстю, так i можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода працi передбачає можливiсть особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вiльно її обирати. За своєю природою право на працю є невiдчужуваним i по сутi означає забезпечення саме рiвних можливостей кожному для його реалiзацiї.
Не допускаютъся дiї особи, що вчиняються з намiром завдати iншiй особi, а також зловживання правом в інших формах. У разi недодержання особою при здiйсненнi своїх прав вимог, які встановленi частинами другою - п`ятою цiєї статтi, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати iншi наслiдки, встановленi законом (ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України).
Вiдповiдно до ст. 21 Закону України «Про оплату працi» працiвник має право на оплату своєї працi вiдповiдно до актів законодавства i колективного договору на пiдставi укладеного трудового договору.
Згiдно зi ст. 94 КЗпП України роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати працiвникам заробiтну плату.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.07.2021 року на підставі його заяви прийнято на роботу в представництво «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 » на посаду сторожа служби безпеки, з посадовим окладом 7500 грн., що підтверджується копією наказу №173-к від 16.07.2021 року, підписаного головою представництва «МАСТ-БУД СП. З О.О.». Відповідний запис 17.07.2021 року внесено до трудової книжки позивача ОСОБА_1 .
Із запису в трудовій книжці позивача від 08.07.2022 року слідує, що ОСОБА_1 08.07.2022 року звільнений з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу 91-к від 08.07.2022 року.
З довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період 1999 по 2022 рік, виданої 20.08.2024 року слідує, що представництвом фірми «МАСТ-БУД СП. З О.О.» в 2022 році було нараховано ОСОБА_1 суму заробітку для нарахування пенсії за січень - 7500,00 грн., лютий - 7500,00 грн., березень - 7500,00 грн., липень - 6500,00 грн.
За решту місяців 2022 року нарахування заробітку не здійснювалося. Водночас, зазначені у вказаній довідці форми ОК-5 нараховані суми заробітку за 2022 рік не є доказом сплати відповідачу заробітної плати, а лише підтверджують їх нарахування. За таких обставин, суд не розглядає вказану довідку в якості доказу отримання позивачем заробітної плати за заявлений до стягнення заборгованості період з 22.02.2022 року по 08.07.2022 року.
Згідно з копією наказу «Про прийняття на роботу» №173-к від 16.07.2021 року посадовий оклад ОСОБА_1 складає 7500,00 грн. на місяць.
З`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що в порушення вимог ст.47,116 КЗпП України, роботодавець в день звільнення позивача не здійснив з ним повного розрахунку.
Іншого розрахунку або довідки про інший розмір заборгованості по заробітній платі позивача учасниками справи не надано.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача МАSТ-ВUD Sр. ОСОБА_2 від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні у встановлені законодавством строки.
Виходячи із наведеного, суд прийшов до висновку про наявність вини роботодавця у затримці розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з періоду затримки з 09.07.2022р. по 09.01.2023р. (період шести місяців затримки розрахунку після звільнення) та розміру середньоденного заробітку позивача, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995р. № 100 (далі Порядку №100).
Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату з 22.02.2022 року по день його звільнення за згодою сторін 08.07.2024, у результаті чого виникла заборгованiсть по заробітній платі.
Оскільки відповідач своєчасного розрахунку з позивачем в день звільнення не здійснив, це є підставою для застосування ст.117 КЗпП та стягнення з відповідача МАSТ-ВUD Sр. ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку.
При розрахунку середньоденної заробітної плати позивача суд приймає надані ним докази, зокрема наказ «Про прийняття на роботу» №173-к від 16.07.2024 року, згідно якого посадовий оклад позивача становить 7500 грн. на місяць.
Враховуючи вказане, заробітна плата позивача у травні та червні 2022 року (двох повних місяців, що передували звільненню позивача) становила: у травні 2022 р. - 7500,00 грн.; у липні 2022 р. - 7500,00 грн.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 340,90 грн. з розрахунку: (7500,00 грн. + 7500,00 грн.) : 44 (робочі дні).
Строк затримки розрахунку з 09.07.2022р. по 09.01.2023р. за встановленим п`ятиденним робочим тижнем (з урахуванням дії воєнного стану) становить 131 робочих дні.
При зверненні до суду стороною позивача, окрім відповідача МАSТ-ВUD Sр. Z.О.О., зазначено відповідачем представництво «МАСТ-БУД СП. З О.О.».
Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Наведеному відповідають і приписи статті 80 ЦК України, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).
Згідно з частинами другою, третьою статті 95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).
Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.
Доказів того, що представництво «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 » є юридичною особою, самостійним суб`єктом цивільно-правових відносин та наділене цивільною процесуальною дієздатністю, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що представництво «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 » не є юридичною особою, не займається самостійною діяльністю та являє собою відокремлений підрозділ МАSТ-ВUD Sp. ОСОБА_4 .
Отже, представництво «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 » не може виступати самостійним відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем є МАSТ-ВUD Sр. ОСОБА_2 , відокремленим підрозділом якого є представництво «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 ».
В задоволенні позову в частині його пред`явлення до представництва «МАСТ-БУД СП. ОСОБА_3 » слід відмовити за безпідставністю.
Таким чином позов слід задовольнити частково.
Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача МАSТ-ВUD Sр. ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі сумі 1211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.43 Конституції України, ст.47, 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, ст. 4, 12, 13, 76-78, 141, 263-265, 280, 288, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до МАSТ-ВUD Sр. Z.О.О. та Представництва «МАСТ-БУД СП. З О.О.» про стягнення боргу по заробітній платі задовольнити частково.
Стягнути з МАSТ-ВUD Sр. ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць, тобто в розмірі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.М. Збаражський