ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7145/24 Справа № 182/3026/23 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 182/3026/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Агєєва О.В., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 24 травня 2019 року і, мабуть по теперішній час, позивач працює по трудовому договору в Акціонерному товаристві «Нікопольський завод феросплавів».

Враховуючи складну і небезпечну ситуацію в місті Нікополі Дніпропетровської області, 19 жовтня 2022 року позивачем на адресу товариства, з Описом вкладення, була направлена заява з проханням розірвати трудовий договір за її ініціативою. Як свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, вказана заява відповідачем була отримана 04 листопада 2022 року, однак, на день подання даного позову невідомо, чи була позивач звільнена з товариства, чи ні, адже жодного підтвердження на сьогоднішній день вона не має.

Розрахунку та повідомлення про розрахунок їй надано не було, вихідну допомогу виплачено не було, не було й видано оформлену трудову книжку та наказ про звільнення, хоча, в своїй заяві позивач просила виплатити їй вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП, та компенсацію за невикористані дні відпустки зарахувати на її зарплатну картку, а належним чином оформлену трудову книжку надіслати за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем її реєстрації як ВПО.

Позивач зауважує на тому, що до теперішнього часу їй не було видано копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, не було проведено з нею розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП, не було також внесено в трудову книжку відповідні записи про звільнення та не було її видано позивачу, при цьому, заяву про розірвання трудового договору було отримано відповідачем 04 листопада 2022 року і в цей день позивач не працювала, тому повний розрахунок з позивачем повинен був відбутись не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівникам вимоги про розрахунок. Вимога про розрахунок містилась в заяві про розірвання трудового договору від 17 жовтня 2022 року, яке, як зазначено в Рекомендованому повідомлені про вручення, було отримано відповідачем 04 листопада 2022 року, а, отже, строк для повного розрахунку з позивачем у відповідача починався та закінчувався 05 листопада 2022 року, попри це, жодного розрахунку 05 листопада 2022 року відповідачем з позивачем не відбулось.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, до моменту звернення позивачем з даним позовом ані належним чином оформленої трудової книжки, ані копії наказу (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1 видано чи надіслано на адресу її реєстрації чи адресу, зазначену в заяві про розірвання трудового договору, не було, що має наслідком стягнення з відповідача за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто, в даному випадку, наявні обставини, які дозволяють зробити висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто, усіх виплат, на які працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Тому, на думку позивача, недодержання відповідачем строків видачі трудової книжки наділяє позивача правом на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до приписів вищезазначених норм.

Вина відповідача полягає саме у протиправній невидачі позивачу трудової книжки в день звільнення, яка виникла внаслідок невжиття ним своєчасних та належних заходів для її видачі.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (час затримки розрахунку при звільненні, видачі наказу (розпорядження) про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільенні, затримки у видачі трудової книжки) за період з 05 листопада 2022 року по 23 жовтня 2023 року (460 днів) в розмірі 398 608 грн. 40 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє адвокат Довгаль С.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначив, що в матеріалах справи знаходяться дві заяви позивача про розірвання строкового трудового договору від 17 жовтня 2022 року. Першу заяву, як стверджує відповідач, вони наче отримали від позивача 19 жовтня 2022 року та на її підстави виготовили наказ № 464 від 21 жовтня 2022 року, яким звільнили ОСОБА_1 з 24 жовтня 2022 року з посади диспетчера Відділу спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки, згідно зі ст.39 КЗпП України, у зв`язку з достроковим розірванням строкового трудового договору. Апелянт наголошує на тому, що вказана заява є підробкою, позивач ніколи її не писала і на адресу відповідача не подавала, про що сторною позивача зазначалось у відповіді на відзив, тому прийняття Наказу № 464 від 21 жовтня 2022 року є незаконним та безпідставним.

Відсутність оригіналу вказаної заяви в матеріалах справи і спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін позбавив нас можливість призначити щодо неї почеркознавчу експертизу.

Зауважує на тому, що єдина заява про звільнення від позивача була направлена на адресу відповідача 17 жовтня 2023 року засобами Укрпошти з описом вкладення, яка була отримана відповідачем 04 листопада 2022 року, що підтверджується документами, які додані до позовної заяви. Вказана заява має інший зміст та дійсно була написана позивачем, тому Наказ про звільнення від 21 жовтня 2023 року позивача прийнятий без належної правової підстави, ще до отримання ними заяви про звільнення.

Не відповідає обставинам справи і висновок суду про свідоме ухилення від отримання поштової кореспонденції та небажання в досудовому порядку врегулювати питання щодо отримання належним чином оформленої трудової книжки. Вказаний висновок суд обґрунтовує посиланням на якісь листи відповідача, які не були отримані позивачем.

Апелянт наголошує на тому, що в матеріалах справи не містяться листи відповідача, а міститься лише один лист № 2022.10.31/15- 4011, який до того ж був направлений на адресу: АДРЕСА_2 , за якою позивач не зареєстрована і не проживала з 2015 року, що підтверджується копією паспорту позивача, яка була надана до матеріалів справи і про що відповідачу було відомо, адже з 2019 року позивач укладала з відповідачем строкові трудові договори, в яких було зазначено її дійсну поштову адресу, а саме АДРЕСА_3 та надавала до них копією свого паспорту. Жодного листа на дійсну адресу реєстрації і проживання позивача відповідач ніколи не надсилав, тому висновок суду про свідоме ухилення від отримання поштової кореспонденції та небажання в досудовому порядку врегулювати питання щодо отримання належним чином оформленої трудової книжки - не відповідає обставинам справи. До того ж в заяві від 17 жовтня 2022 року позивач зазначала що звільняється з роботи через переїзд в іншу місцевість, отже не може особисто забрати трудову книжку і договір і просила їх надіслати на вказану в заяві адресу.

Також апелянт наголошує на тому, що ч. 5 ст. 235 КЗпП України, на яку суд посилався в оскаржуваному рішенні, взагалі не стосується трудових книжок, а регулює питання наказу про звільнення і звучить наступним чином: «У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу».

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Вказане є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення в силу п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Крім того апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не були розглянуті позовні вимоги позивача про компенсацію середнього заробітку через затримку видачі копію наказу про звільнення, а були розглянуті лише обставини затримки видачі трудової книжки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального та матеріального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Довгаля С.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, на момент ухвалення оскаржуваного рішення, для цілей Кодексу малозначними справами зокрема є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач звернувся до суду в січні 2023 року.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2684 грн.

З викладеного слідує, що на момент подання позову малозначними справами є справи у яких ціна позову не перевищує 268400 грн.

Водночас, 03 березня 2024 року позивачем було збільшено розмір позовних вимог та визначено ціну позову у розмірі 398 608,40 грн, таким чином, усупереч вищенаведеним нормам процесуального права, суд першої інстанції розглянув і вирішив справу в порядку спрощеного позовного провадження, в той час коли така справа мала розглядатись у порядку загального позовного провадження.

Пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу без виклику сторін, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, колегія суддів, встановивши порушення норм процесуального права, приходить до висновку про скасування рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів, позивач посилалась на те, що відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема, КЗпП України, а саме: затримано розрахунок при звільненні, затримано видачу наказу (розпорядження) про звільнення, не надання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, затримано видачу трудової книжки за період з 05 листопада 2022 року по 23 жовтня 2023 року.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Щодо несвоєчасної видачі позивачці копії наказу про звільнення, та стягнення в зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів при вирішенні даних вимог виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі заяви, датованої 23 квітня 2019 року, складеної ОСОБА_1 та адресованої Голові правління - Генеральному директору заводу АТ «НЗФ» ОСОБА_3 , позивачка по справі виявила бажання на укладення строкового договору на посаді диспетчера відділу відео спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки з 24 травня по 31 грудня 2019 року (том 1 а.с.120).

Аналогічною заявою, датованою 11 грудня 2019 року, ОСОБА_1 уклала строковий договір з 01 січня по 31 грудня 2020 року (том 1 а.с.121).

Повторно строковий договір було укладено 18 грудня 2020 року з 01 січня по 31 грудня 2021 року (том 1 а.с.122).

07 грудня 2021 року строковий трудовий договір було укладено з 01 січня по 30 червня 2022 року (том 1 а.с.123), а згодом строковий трудовий договір було укладено з 01 липня по 31 грудня 2022 року (том 1 а.с.124).

Матеріалами справи встановлено, що позивачка направила на адресу відповідача лист (заяву, датовану 17 жовтня 2022 року), згідно якої вона виявила бажання та намір розірвати трудовий договір з 24 жовтня 2022 року, тому просила її звільнити за власним бажанням, при цьому у вказаній заяві позивач не виявила бажання про направлення їй наказу про звільнення поштою (том 1 а.с.68).

Як вбачається із матеріалів справи, заступником Генерального директора АТ «НЗФ», на підставі наказу № 464 від 21 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 з 24 жовтня 2022 року було звільнено з посади диспетчера відділу спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки, згідно зі ст.39 КЗпП України, у зв`язку з достроковим розірванням строкового трудового договору (том 1 а.с.66) та, згідно з довідки № 384, яка була долучена представником відповідача до матеріалів справи, з ОСОБА_1 було проведено остаточний розрахунок при звільненні (том 1 а.с.64), про що свідчить платіжне доручення № 239344 від 24 жовтня 2022 року на суму 44 500 грн. 00 коп. (том 1 а.с.65).

Також, в порядку, передбаченому Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, ОСОБА_1 , через її відсутність на роботі в день звільнення, 31 жовтня 2022 року було скеровано листа, в якому останній запропоновано з`явитися до управління персоналом АТ «Нікопольський завод феросплавів» для отримання трудової книжки та копії наказу при припинення трудового договору (том 1 а.с.71), яке було повернуто на адресу відправника АТ «Нікопольський завод феросплавів» у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Наведені вище обставини спростовують твердження позивача про те, що відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема, КЗпП України, а саме затримано видачу наказу (розпорядження) про звільнення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 подавши 17 жовтня 2022 року відповідачу заяву про звільнення із займаної посади, не вчиняла будь-яких дій щодо з`ясування результату розгляду поданої нею заяви.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі їй копії наказу про звільнення, також як і не доведено, що вона дійсно вчинила всі можливі дії для отримання вказаних документів, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди.

При цьому, в матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_1 , датована 17 жовтня 2022 року, однак, зміст цієї заяви різниться зі змістом заяви, яка була направлена на адресу відповідача (том 1 а.с.69).

Заява, подана ОСОБА_1 вдруге, надійшла на адресу відповідача 04 листопада 2022 року, в той час, коли позивача, на підставі наказу № 464 від 21 жовтня 2022 року, відповідачем було з 24 жовтня 2022 року звільнено з посади диспетчера відділу спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки, згідно зі ст.39 КЗпП України, у зв`язку з достроковим розірванням строкового трудового договору.

В повторно поданій заяві про розірвання трудового договору, яка датована позивачем 17 жовтня 2022 року та отримана відповідачем 04 листопада 2022 року, міститься, окрім вимоги щодо розірвання трудового договору, вимога щодо направлення належним чином оформленої трудової книжки на адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідачем, на виконання вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, ОСОБА_1 , через її відсутність на роботі в день звільнення, 31 жовтня 2022 року було направлено листа, в якому останній запропоновано з`явитися до управління персоналом АТ «Нікопольський завод феросплавів» для отримання трудової книжки та копії наказу при припинення трудового договору (том 1 а.с.71), яке було повернуто на адресу відправника АТ «Нікопольський завод феросплавів» у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи не містяться листи відповідача, а міститься лише один лист № 2022.10.31/15- 4011, який до того ж був направлений на адресу: АДРЕСА_2 , за якою позивач не зареєстрована і не проживала з 2015 року, що підтверджується копією паспорту позивача, яка була надана до матеріалів справи і про що відповідачу було відомо, адже з 2019 року позивач укладала з відповідачем строкові трудові договори, в яких було зазначено її дійсну поштову адресу, а саме АДРЕСА_3 та надавала до них копією свого паспорту, не свідчать про недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що станом на 31 жовтня 2022 року, місце проживання позивача ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , а не за адресою: АДРЕСА_2 .

Той факт, що з позивачем затримано розрахунок при звільненні та не надано позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, спростовується довідкою № 384, яка була долучена представником відповідача до матеріалів справи, відповідно до якої з ОСОБА_1 було проведено остаточний розрахунок при звільненні 24 жовтня 2022 року (том 1 а.с.64), про що свідчить платіжне доручення № 239344 від 24 жовтня 2022 року на суму 44 500 грн (том 1 а.с.65), що, в даному випадку, виключає обставини щодо не виплати відповідачці належних їй коштів при звільненні.

Крім того, з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що частина 5 статті 235 КЗпП України на час звільнення позивача не містила норми, яка передбачала виплату працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Зазначена норма, у редакції Закону України № 1217-IX від 05 лютого 2021 року, передбачає, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогул.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів в даному випадку, вважає, що вина роботодавця у невидачі трудової книжки відсутня, оскільки роботодавцем вчинялись дії, спрямовані на вручення позивачу як трудової книжки, так і копії наказу при припинення трудового договору (том 1 а.с.71).

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 761/29172/18 Верховний Суд висловив правову позицію, згідно з якою середній заробіток у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові за наявності сукупності умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Так, однією з умов, наявність якої в сукупності з іншими умовами необхідна для застосування до роботодавця відповідальності у виді стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки, є факт вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зроблено висновок , що «частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, що набрав чинності 10 червня 2021 року, статтю 48 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції, відповідно до якої, зокрема облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.

Після 10 червня 2021 року трудова діяльність працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому подання трудової книжки при влаштуванні на роботу законом не визначено як обов`язкове.

Відтак, у зв`язку з ухваленням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, що набрав чинності 10 червня 2021 року», діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством були скасовані правові підстави для застосування матеріальної відповідальності роботодавця при затримці видачі трудової книжки.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки не відповідають нормам права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що єдина заява про звільнення від позивача була направлена на адресу відповідача 17 жовтня 2023 року засобами Укрпошти з описом вкладення, яка була отримана відповідачем 04 листопада 2022 року, що підтверджується документами, які додані до позовної заяви. Вказана заява має інший зміст та дійсно була написана позивачем, тому Наказ про звільнення від 21 жовтня 2023 року позивача прийнятий без належної правової підстави, ще до отримання ними заяви про звільнення, оскільки питання щодо неналежної правової підстави винесення відповідачем Наказу № 464 від 21 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_1 з 24 жовтня 2022 року було звільнено з посади диспетчера відділу спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки, згідно зі ст.39 КЗпП України, у зв`язку з достроковим розірванням строкового трудового договору, не є предметом даного спору, що представник позивача підтвердив в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції зазначивши, що Наказ № 464 від 21 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_1 з 24 жовтня 2022 року було звільнено з посади диспетчера відділу спостереження та технічних засобів контролю Служби економічної безпеки позивачем не оскаржений.

Отже, у зв`язку з тим, що позивачка не довела, що у неї був вимушений прогул, викликаний затримкою видачі копії наказу про її звільнення, відповідачем були дотримані вимоги КЗпП України, та звернувшись до суду за захистом свого порушеного, на її думку, права, позивач не довела, що відповідачем були порушено вимоги чинного законодавства, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що саме з вини відповідача позивачу вчасно не було видано копію наказу про звільнення та трудову книжку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність вини відповідача у несвоєчасному врученні позивачці копії наказу про її звільнення та трудової книжки, відсутності факту затримання розрахунку при звільненні та не надання відповідачем письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні позивача, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» про стягнення грошових коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: