Справа № 645/42/24
Провадження № 2/645/672/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2024 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Шарка О.П.,

секретаря судового засідання Мухіна В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити, шо частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001 становить частку, та визнати за нею право власності на частку зазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_3 , який був зареєстрований та постійно проживав по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина 47/100 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , які належали останньому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 17.08.1960р., посвідченого 4-ю Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-3638, зареєстрованого у Харківському міському БТІ 11.07.1969р., реєстровий № 41720. Крім частини домоволодіння після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , яка належала останньому на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072877, виданого 02 квітня 2004 року правлінням земельних ресурсів м.Харкова, кадастровий номер :09:005:0001. У списку співвласників земельної ділянки зазначені: батько позивачки ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , який є братом батька позивачки. Відповідачу належать 53/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , а також він є співвласником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072877, виданого 02 квітня 2004 року правлінням земельних ресурсів м.Харкова, кадастровий номер :09:005:0001. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_1 - його донька. Спадщину після смерті батька позивачка прийняла, так як проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також у встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За заявою ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 324/2006, ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині відмовилася на користь позивачки. Нотаріусом 4-ї ХМДНК була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.10.2021р. у зв`язку з тим, що в Державному Акті на право власності на земельну ділянку вказані два співвласники, але без визначення часток, якими кожен володіє.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав:

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Судом встановлено, що відповідно досвідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 06.05.1958р. Орджонікідзевським р/б ЗАГС м.Харкова та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 ..

Згідно свідоцтвапро смерть серії НОМЕР_2 , виданого 03.01.2008р. міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про складено актовий запис №

12-ю Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 324/2006 після померлої ОСОБА_3 .

Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2490/02-31П від 29.10.2021 року виданої державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори, позивачці відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001, на підставі того, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072877, виданому 02.04.2004 року, вказані два співвласники без визначення розміру часток, якими володіє кожен з них.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072877, виданого 02.04.2004 року на ім`я ОСОБА_3 , земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:005:0001, надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072877, виданого 02.04.2004 року на ім`я ОСОБА_2 , земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:005:0001, надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

З копії спадкової справи № 324/2006 що до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , наданої відокремленим підрозділом 4-ї Харківської міської державної нотаріальної контори, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини в межах строку встановленого ст.1270 ЦК України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Виходячи з вищенаведеного, у суду є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку належала 1/2 частка.

З цих підстав вимоги позивачки ОСОБА_1 про визначення частки померлого ОСОБА_3 , у праві спільної сумісної власності на вищезазначену земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001, підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК).

Таким чином, судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , входить 1/2 частка спірної земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001, та єдиним спадкоємцем є сторона по справі. Тобто частка позивача у спадковому майні, що складається з спірної земельної ділянки становить 1/2 частину.

Відповідно до ст.328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачка позбавлена можливості вирішити питання оформлення спадщини у вигляді 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:09:005:0001, в позасудовому порядку.

Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки після смерті батька, суд беручи до уваги, що позивачка згідно ч.1 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину у строки, визначені ч.1 ст.1270 ЦК України, вважає що її позовні вимоги щодо визнання за нею в порядку спадкування права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.15, 16, 328, 1217, 1218, 1235, 1236, 1270 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 77-78, 81, 89, 223, 247, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визначити, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001 становить 1/2 частку.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частку земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий № :09:005:0001 в порядку спадкування за законом після смерті мого батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 20 серпня 2024 року.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований:

АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя -