РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року

м. Рівне

Справа № 161/15101/22

Провадження № 22-ц/4815/468/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Луцької міської ради

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2023 року, ухвалене в складі судді Сіліч Ю.Л., повний текст якого складено 10.11.2023 року у справі № 161/15101/22

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири, усунення перешкод у користуванні житлом.

Позов обґрунтований тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 13.08.2008 р. вона вселилася у спірну квартиру та проживала там за згодою власника ОСОБА_5 . Діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали постійне місце реєстрації у спірній квартирі. 09 вересня 2014 року ОСОБА_5 подарувала сину ОСОБА_4 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.12.2020 року шлюб між нею та чоловіком було розірвано. Після розірвання шлюбу, позивач разом з дітьми залишилась проживати у спірній квартирі. обов`язок щодо сплати комунальних платежів першочергово був покладений на ОСОБА_4 , однак, в подальшому, останній припинив сплачувати такі послуги.

Стверджує, що відповідачі, маючи особисту неприязнь до неї, всупереч інтересам дітей, 24.09.2021 року розірвали Договір про дарування квартири з кладовою від 09.09.2014 року. В подальшому, за ініціативи нового власника - ОСОБА_5 , квартиру було від`єднано від електро-, газо- та водопостачання; змінено вхідні замки, що унеможливило потрапляння до квартири та знято з реєстрації як її так і дітей.

Вважає, що такі дії відповідачів порушують законодавство України щодо захисту прав дітей на житло.

Посилаючись на норми ЖК, СК, ЦК України та міжнародні Конвенції, просила задовольнити позов у повному обсязі та, з врахуванням уточнюючих позовних вимог, визнати:

- договір про розірвання договору дарування квартири з кладовою №2688, виданий 24.09.2021 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. недійсним;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_5 , індексний номер 60647301 від 29.09.2021 року;

- провести державну реєстрацію змін та зареєструвати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 згідно договору дарування квартири з кладовою від 09 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької В.В.;

- визначити місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом їх вселення та визнання за ними права користування вказаною квартирою; зобов`язання власника квартири не чинити перешкод у користуванні, вчинити дії щодо відновлення комунікаційних послуг та передачі комплекту ключів від квартири .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Луцької міської ради - виконавчий комітет Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук Сергій Володимирович, про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом - відмовлено.

Заходи забезпечення позову, застосовані постановою Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 - скасовано.

В апеляційній скарзі позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував норми матеріального права відповідно до яких, батько дітей не врахував їхні інтереси та вчинив правочин, що суперечить майновим інтересам дітей, чим позбавив їх права на житло. Разом з тим, суд лишив поза увагою обставини, які свідчать проте, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав дітей та порушує охоронювані законом інтереси, зменшує та обмежує права та інтереси дітей щодо жилого приміщення. Порушує гарантії збереження права дітей на житло. Суд не врахував право членів сім`ї власника житла на користування ним та не врахував що відповідач батько дітей діяв недобросовісно використовуючи право на зло.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що діти на час укладення оскаржуваного договору були зареєстровані у квартирі, однак згодом були зняті новим власником з реєстраційного обліку. Покликається на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачі не подали.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає в повній мірі.

Встановлено, що сторони що ОСОБА_4 (відповідач) та ОСОБА_1 (позивач) перебували у шлюбі з 30.05.2008 року, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З дозволу первісного власника квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вселилася у квартиру, де 13.08.2008 року було зареєстровано її постійне місце проживання та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 23.09.2009 року також було зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 , подарувала спірну квартира своєму сину - ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування квартири з кладовою (а.с.14-15).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

Після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми продовжувала безперешкодно проживала у спірній квартирі до липня 2022 року .

24.09.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_2 .

З 28.09.2021 року ОСОБА_4 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

10 червня 2022 року за заявою власника ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 відключено від постачання електричної енергії, газопостачання, а згодом і води. Також ОСОБА_5 змінено замок на вхідних дверях.

02.09.2022 року за заявою власника квартири - ОСОБА_5 , адміністратором департаменту «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_2 знятті із зареєстрованого місця проживання.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Установивши, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітніх дітей, яка проживає у спірній квартирі як член сім`ї бувшого власника квартири - ОСОБА_4 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку що для укладення оспорюваного договору про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_2 згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, що оспорюваний правочин вчинений всупереч інтересам дітей, звужує обсяг існуючих майнових прав дітей та обмежує права та інтереси дітей щодо жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Убачається, що позивач вселилась та була зареєстрована у вказаній квартирі у зв`язку з реєстрацією шлюбу із ОСОБА_4 - сином власника квартири - ОСОБА_5 . Пізніше, право власності на спірну квартиру перейшло до чоловіка позивача - ОСОБА_4 на підставі договору дарування. У квартирі проживали та були зареєстровані подружжя ОСОБА_8 та їх діти з моменту народження. Отже, ОСОБА_1 та її неповнолітні діти набули право користування спірною квартирою як члени сім`ї власника квартири - ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу між подружжям, ОСОБА_4 відчужив квартиру, шляхом розірвання договору дарування, у зв`язку з чим право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_5 .

Таким чином, право користування квартирою ОСОБА_1 припинилося у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту - укладення шлюбу.

Відповідач ОСОБА_4 (батько дітей) не проживає у спірній квартирі з 2019 року, а відтак проживання неповнолітніх дітей в силу вимог ч.4 ст.29 ЦК України на даний час є місце проживання їх матері.

Можливості проживання позивачки разом із неповнолітніми дітьми у спірному житлі у разі вселення останніх немає, так як мати дітей ОСОБА_1 права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має, а самостійне проживання дітей в спірному житлі, враховуючи їх вік, не відповідатиме їх інтересам.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Отже, рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і в першу чергу повинні бути визначені інтереси дітей у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому їх житлові права відчуженням квартири, що належала їх батькові, не порушені, оскільки батьки мають у власності інше житло, батько не заперечує аби діти проживали разом з ним, тобто користувались на рівних правах належним йому житлом та були зареєстровані за місцем його проживання.

Таким чином, оскаржуваним судом рішенням не порушено права дітей, встановлені Конвенцією про права дитини і Законом України «Про охорону дитинства», оскільки судом при ухваленні даного рішення першочергова увага була приділена якнайкращому забезпеченню інтересів дітей для проживання з одним із батьків. Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції не впливають.

Доводи апеляційної скарги, що припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням не спростовують висновки суду з огляду на встановлені обставини справи.

Для оцінки правомірності втручання у право особи - ОСОБА_1 та її дітей на користування квартирою та право нового власника - ОСОБА_5 на здійснення права власності, апеляційний суд бере до уваги встановлені судом конкретні обставини справи та оцінює законність втручання; легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Позивач не надала доказів та не довела, що неможливість користування квартирою, новим власником якого є ОСОБА_5 , становить для неї індивідуальний та надмірний тягар, у неї відсутнє інше житло, квартира була єдиним її та дітей житлом, вона не має можливості наймати житло, а її потреба разом з дітьми у користуванні квартирою, якою вона користувалася у зв`язку з укладенням шлюбу з сином первісного власника, а потім як і власника, зумовлена гострою соціальною необхідністю.

У справі, що переглядається, інтереси власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_1 , у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, забезпечена іншим житловим приміщенням.

Суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, надавши належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні вимог позивача про визнання правочину недійсним та вселення до спірної квартири.

Інші доводи скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.