ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Антропов Д.О.,

розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 травня 2024 року, постановлене суддею Яковенко Н.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

17.08.2023 ОСОБА_1 звернулася у Солом`янський районний суд м.Києва із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що є громадянкою України та їй боляче, як у зв`язку із російською агресією та війною, окупанти завдали та завдають постійно шкоду довкіллю України. Наслідком агресії їх воєнних дій стало погіршення екологічного стану в Державі, що становить загрозу її життю та здоров`ю, як особи з інвалідністю 2-ї групи, чим їй завдано моральних страждань.

Зазначає, що відповідно до положень Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» вона має право на представництво у суді як власних екологічних інтересів, так і екологічних інтересів суспільства та окремих його членів з метою захисту порушених екологічних прав людини і громадянина або з метою усунення порушень вимог екологічного законодавства.

Наявність моральної шкоди обґрунтовує тим, що, вчинивши збройну агресію щодо України, російська федерація порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Остання є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України, порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок із відшкодування завданих цими діями збитків.

Позивачка має постійне побоювання щодо ескалації конфлікту, у зв`язку з постійною концентрацією російською федерацією на кордонах з Україною величезних збройних угруповань, які обстрілюють стратегічні об`єкти (дамби, атомні електростанції, нафто-переробні заводи, хімічну промисловість та інше), що завдасть ще більшої екологічної катастрофи. Зокрема, саме внаслідок військової агресії російської федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя людей, передбачене статтею 27 Конституції України, статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Із підстав викладеного, з метою захисту порушеного права, просить стягнути з держави російська федерації в особі посольства російської федерації в Україні на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 000,00 грн. При постановленні рішення просить врахувати доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідувань порушень в Україні від 18.10.2022, Орхуської конвенції, ратифікованої Законом України від 06.07.1999 №832-ХІV, та позицію Верховного Суду, сформовану у справі №759/23414/20 від 18.05.2023, загальновідомі завдані збитки та шкоду довкіллю Державі Україна від агресії російської федерації.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 23.08.2023 справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Київського районного суду м.Полтави.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02.05.2024 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що право позивача є захищеним судовим рішенням у справі №552/6293/22, а тому, не встановивши підстав вважати, що позивачу спричинено додаткової шкоди, у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Із рішенням районного суду не погодилася позивачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Розгляд справи просить проводити за її відсутності та при постановленні рішення врахувати наведену нею практику Європейського суду з прав людини, вимог ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та захистити її порушене право.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на обставини, раніше викладені нею у позовній заяві, а також цитує окремі тези Всеукраїнської науково-практичної конференції «Природа в окупації років російської військової агресії проти довкілля», Звіту Генеральної Асамблеї ООН, статті в Інтернет виданнях та юридичних газетах, а також виступи посадовців, у тому числі, Міністра довкілля та природних ресурсів, наводячи статичні дані щодо збитків, завданих Державі України внаслідок злочинних дій російською федерацією в ході тривалої війни.

Просить врахувати при постановленні рішення практику Європейського суду з прав людини, сформовану у справах «Кузьменко проти України», «Кутіч проти Хорватії», «Кабулов проти України», «Галина Мельник проти України», «Меріт проти України», «Невмержицький проти України», «Салов проти України», «Мельник проти України», «Христов проти України», якими гарантовано кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру та право кожного на ефективний засіб юридичного захисту.

Наголошує, що згідно з позицією Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №759/23414/20 вона, ОСОБА_1 , має право на безпечне життя і здоров`я довкілля, гарантовані статтями 13, 50 Конституції України та, відповідно до Орхуської конвенції, як представник зацікавленої громадськості, керуючись Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», має право на представництво в суді власних екологічних інтересів або окремих членів суспільства, задля захисту порушеного права. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №910/8122/17 від 11.12.2018 та Верховного Суду у справі №539/369/19 від 28.08.2019.

Наявність моральної шкоди обґрунтовує злочинними діями відповідача, оскільки, вчинивши збройну агресію щодо України, російська федерація порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради та Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та російською федерацією.

Повідомляє, що має намір звертатися в Європейський суд з прав людини із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди для надання оцінки на міжнародному рівні незаконним діям окупанта, у зв`язку із порушенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також відкритим порушенням прав та інтересів позивача, як інваліда 2 групи.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19.07.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 23.07.2024.

Заслухавши доповідь судді, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю другої групи по зору з дитинства./а.с.81/

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що російською агресією та війною, окупанти завдали та завдають постійно шкоду довкіллю України, унаслідок чого погіршився екологічний стан в Державі, що матиме наслідком загрозу її життю та здоров`ю, як особи з інвалідністю 2-ї групи, чим завдано моральних страждань.

Із 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

24.02.2022 має місце повномасштабне вторгнення Збройних Сил російської федерації на територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 год. 30 хв. 24.02.2022, дія якого триває до теперішнього часу.

02.03.2022 збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

Зазначені факти є загальновідомими, як і завдання військовою агресією російської федерації шкоди довкіллю України.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі №552/6293/22 установлено, що завдання військовою агресією російської федерації шкоди довкіллю України є загальновідомим фактом, відповідно порушено право ОСОБА_1 на безпечне довкілля. Колегія суддів в даній справі врахувала, що, порушивши основоположні права і свободи ОСОБА_1 , російська федерація завдала їй тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії російської федерації проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнала безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зважуючи на те, що позивач проживає у м.Полтаві, де активні бойові дії не проводилися та Полтавська область під окупацією не перебувала, керуючись принципом розумності, колегія суддів прийшла до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань буде 100 000,00 грн.

За встановлених обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що порушене право позивача є захищеним судовим рішенням у справі №552/6293/22. Тоді як, звертаючись до суду з новим позовом з інших підстав, позивач не надала доказів щодо спричинення їй додаткової, аніж тієї, що була предметом розгляду в справі №552/6293/22, шкоди. Відтак, позивачка, заявляючи до стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 000,00 грн., жодним чином не обґрунтувала таку суму, яка не відповідає принципам розумності.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02.03.2022 збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України №2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20-ц, від 12.10.2022 у справі №463/14365/21, від 12.10.2022 у №463/14366/21.

За змістом частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із позицією Верховного Суду у справі №308/9708/19 від 14.04.2022, починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави; починаючи із 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією. Відтак, дії російської федерації вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, а тому у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Міжнародним документом, який закріпив зобов`язання держав у сфері доступу до правосуддя в екологічних справах, стала Орхуська конвенція, ратифікована Законом України від 06.07.1999 №832-ХІV.

Сторони цієї конвенції визнали, що кожна людина має право жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту, а також зобов`язана як індивідуально, так і спільно з іншими людьми захищати і покращувати навколишнє середовище на благо нинішнього та прийдешніх поколінь.

Згідно зі статтею 1 Орхуської конвенції з метою сприяння захисту права кожної людини нинішнього і прийдешніх поколінь жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту, кожна зі Сторін гарантує права на доступ до інформації, на участь громадськості в процесі прийняття рішень і на доступ до правосуддя з питань, що стосуються навколишнього середовища, відповідно до положень цієї конвенції.

Фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення (частина перша статті 293 ЦК України).

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожний громадянин України має право на безпечне для його життя та здоров`я навколишнє природне середовище; подання до суду позовів до державних органів, підприємств, установ, організацій і громадян про відшкодування шкоди, заподіяної їх здоров`ю та майну внаслідок негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Згідно із позицією Верховного Суду, сформованою у справі №216/5657/22 від 20.06.2024, при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати:

- по-перше, дійсно внаслідок військової агресії російської федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;

по-друге, законодавець у статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації, зокрема, характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; а також інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

- по-третє, розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії російської федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії російської федерації проти України тощо.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, врахувавши загальновідомі обставини, пов`язані з завдання військовою агресією російської федерації шкоди довкіллю України, а також обставини, встановлені рішенням суду у справі №552/6293/22, яким захищені пов`язані з цим порушені права позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій справі.

Доводів на спростування правильності висновків районного суду щодо відсутності обґрунтувань та доказів на підтвердження спричинення додаткової шкоди, не охопленої спором у справі №552/6293/22, апеляційна скарга не містить, а лише безвідносне до позивача цитування нею окремих тез Всеукраїнської науково-практичної конференції, Звіту Генеральної Асамблеї ООН, статей в Інтернет виданнях та юридичних газетах, а також виступів посадовців, які не можна вважати належними та допустимими доказами на підтвердження заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Обґрунтування наявності обставин, які становлять предмет доказування, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що відповідає положенням статті 12 ЦПК України, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведені норми права позивачем не дотримано; доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди з підстав, що не становили предмет дослідження у справі №552/6293/22, судам першої та апеляційної інстанцій не надано, тоді як наведена позивачем судова практика сформована з відмінних фактичних обставин, а тому врахуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 травня 2024 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак