Справа № 153/676/24
Провадження № 22-ц/801/1671/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 рокуСправа № 153/676/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

Суддів Медвецький С.К., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження у справі № 153/676/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.05.2024, -

в с т а н о в и в :

2.05.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із позовом (вх № 2870) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути із відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитними договорами: № 3334833 в розмірі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.12.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3334833. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19102023, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, ТОВ «ФК» ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 19.10.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором: № 3334833від 18.12.2022 в розмірі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 3334833 у сумі 131440 грн, з яких 20000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440 грн сума заборгованості за процентами, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 3028 гривень, а всього у сумі 134468 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх. № 6568 від 28.06.2024), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було повідомлено відповідача про розгляд справи. На адресу відповідача не надходила ухвала про відкриття провадження у справі, тому він не зміг реалізувати своє право на подання відзиву, чим суд порушив положення статті 178 ЦПК України. Зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України. У справі відсутні первинні облікові документи та будь-які докази, які підтверджують отримання відповідачем коштів. Позивачем не доведено факт отримання коштів відповідачем на підставі кредитного договору, факт укладання кредитного договору, оскільки на кредитному договорові відсутній підпис сторін. Кредитним договором № 3334833 від 18.12.2022 передбачено, що кредит надано відповідачу в розмірі 20000 грн на строк 360 днів, тобто до 13.12.2023, однак позивачем нараховано проценти за кредитним договором поза межами строку кредитування. Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на спірні правовідносини поширюється лія Закону України «Про споживче кредитування», згідно якого максимальна сукупна сума штрафів та пені при простроченні не може перевищувати тіло кредиту більше ніж у два рази, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Позивач одночасно нараховував відповідачу проценти за користування кредитом та заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами. ВП ВС у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зазначила, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування положень статті 1048 та статті 625 ЦК України. Недоведеним є відступлення прав вимоги позивачем, оскільки надані витяги з реєстру створені позивачем самостійно та не містять дати їх формування, підписів та печаток сторін, а тому ці витяги не можуть бути належними та допустимими доказами. Доказів на підтвердження сплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» коштів за отримання права вимоги до ОСОБА_1 у визначені статтею 83 ЦПК України строки позивачем не надано. Відповідачу не було направлено вимоги про виконання зобов`язання по кредитному договору та доказів відступлення права вимоги.

5.07.2024 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 6773) ТОВ «ФК «ЄАПБ», в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, товариство просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

До відзиву ТОВ «ФК «ЄАПБ» додано наступні докази : копію реєстру боржників від 19.10.2023 /а. с. 92-93/; копію інформаційної довідки вих № 64 від 27.02.2024 ТОВ «Пейтек Україна» /а. с. 94/; розрахунок заборгованості за договором № 3334833 від 18.12.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.10.2023 /а. с. 95-100/; копію платіжної інструкції від 24.10.2023 № 20375 /а. с. 101/.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7.04.2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутні недобросовісність дій.

При цьому процес судового доказування є цілісною системою. Тому недопущення у деяких випадках доказу з формальних підстав руйнує цю систему.

Принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства покладають певні права та обов`язки на кожного учасника справи. Зокрема, встановлено, що банк до позовної заяви надав повний перелік документів та доказів, які, на його думку, підтверджували позовні вимоги, у тому числі розрахунок заборгованості. Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем жодних заперечень/відзиву проти позову не подавав. Кожному суб`єктивному праву особи кореспондує юридичний обов`язок іншої особи. Ці два елементи правовідносин не можуть існувати один без одного.

Додані до відзиву на апеляційну скаргу докази (копія реєстру боржників від 19.10.2023 /а. с. 92-93/; копія інформаційної довідки вих № 64 від 27.02.2024 ТОВ «Пейтек Україна» /а. с. 94/; розрахунок заборгованості за договором № 3334833 від 18.12.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.10.2023 /а. с. 95-100/; копія платіжної інструкції від 24.10.2023 № 20375 /а. с. 101/) на спростування аргументів апеляційної скарги має значення для правильного вирішення цієї справи, а тому враховуються судом апеляційної інстанції та беруться до уваги, оскільки подані позивачем на спростування обставин викладених на стадії апеляційного розгляду. (постанова ВС від 21.07.2021 року по справі № 344/11813/14-ц, постанова ВС від 7.04.2022 року по справі № 640/3075/17).

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

18.12.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3334833. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у сумі 20000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування в порядку та на умовах, визначених цим договором. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби; Кредит надано на строк 360 днів, тобто до 13.12.2023.

/а. с. 5-15/.

19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19102023, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, ТОВ «ФК» ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

/а. с. 18-21/.

Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу №19102023 від 19.10.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором: №3334833 від 18.12.2022 в сумі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами

/а. с. 22/.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3334833 від 18.12.2022 за період з 19.10.2023 по 31.03.2024 ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором: № 3334833 від 18.12.2022 в розмірі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами

/а.с. 23/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому наявні правові підстави для їх задоволення.

Висновок суду про задоволення позовних вимог зроблено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Щодо доведеності укладання кредитного договору та надання кредитних коштів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції правильно вставнолено, що кредитний договір укладено між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі (за допомогою електронного підпису) /а. с. 14/.

Позивачем на спростування аргументів апеляційної скарги про неотримання кредитних коштів надано копію інформаційної довідки вих № 64 від 27.02.2024 ТОВ «Пейтек Україна», згідно якої між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Пейтек Україна» укладено договір про організацію переказу грошових коштів № 210222-1 від 21.02.2022. Відповідно до зазначеного договору ТОВ «Пейтек Україна» було успішно перераховано кошти на платіжну карту НОМЕР_1 клієнта 18.12.2022 на суму 20000 грн /а. с. 94/.

Відповідачем не надано суду доказів на спростування обставин, зазначених позивачем. Виписки із рахунку про відсутність зарахування коштів 18.12.2022 в сумі 20000 грн на картку відповідача не надано суду.

Щодо доведеності розміру заборгованості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3334833 від 18.12.2022 за період з 19.10.2023 по 31.03.2024 ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 3334833 від 18.12.2022 в розмірі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами /а.с. 23/.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у сумі 20000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування в порядку та на умовах, визначених цим договором. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби; Кредит надано на строк 360 днів, тобто до 13.12.2023. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день /а. с. 5-15/.

Заперечуючи розмір заборгованості по процентам 111440,00 грн за кредитним договором №3334833 від 18.12.2022 відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості про процентам, враховуючи те, що розмір процентів був погоджений між сторонами кредитного договору та строк кредиту становив 360 днів.

Проценти нараховано відповідачу за кредитним договором в межах строку дії договору (до 19.10.2023), про що свідчить копія витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 22/, розрахунок заборгованості /а. с. 23/.

Крім цього, на спростовування заперечень відповідача щодо розміру заборгованості позивачем надано суду розрахунок заборгованості за договором № 3334833 від 18.12.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.10.2023 /а. с. 95-100/, згідно якого проценти нараховано за період з 19.12.2022 по 19.10.2023.

З огляду на зазначене безпідставними є також твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачем нараховано проценти за кредитним договором поза межами строку кредитування.

Колегія суддів відхиляє також посилання в апеляційній скарзі на те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на спірні правовідносини поширюється лія Закону України «Про споживче кредитування», згідно якого максимальна сукупна сума штрафів та пені при простроченні не може перевищувати тіло кредиту більше ніж у два рази, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що позивачем у даній справі не заявлено вимоги про стягнення штрафів та пені за кредитним договором, а заявлено вимоги про стягнення заборгованості про стягнення тіла кредиту та процентів, а тому аргументи апеляційної скарги є безпідставними в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач одночасно нараховував відповідачу проценти за користування кредитом та заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами, що суперечить постанові ВП ВС від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, апеляційний суд відхиляє, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти нараховано відповідачу за кредитним договором за користування кредитом.

Щодо доведеності відступлення права вимоги

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19102023, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, ТОВ «ФК» ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників /а. с. 18-21/.

Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу №19102023 від 19.10.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 3334833 від 18.12.2022 в сумі 131440,00 грн., з яких 20000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 111440,00 грн сума заборгованості за процентами /а. с. 22/.

Доводи відповідача про те, що недоведеним є відступлення прав вимоги позивачем, оскільки надані витяги з реєстру створені позивачем самостійно та не містять дати їх формування, підписів та печаток сторін, а тому ці витяги не можуть бути належними та допустимими доказами, крім цього, доказів на підтвердження сплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» коштів за отримання права вимоги до ОСОБА_1 у визначені статтею 83 ЦПК України строки позивачем не надано, колегія суддів не вважає такими, що спростовують позовні вимоги, оскільки ТОВ «ФК «ЄАПБ» на спростовування зазначених заперечень надано суду копію реєстру боржників від 19.10.2023 додаток № 1 до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 92-93/; копію платіжної інструкції від 24.10.2023 № 20375, згідно якої ТОВ «ФК «ЄАПБ» перерахувало ТОВ «Лінеура Україна» 928201,23 грн плату за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 101/.

Позивачем на підтвердження відступлення права вимоги також надано суду копію договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 18-20/; копію акту від 19.10.2023 прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 21/.

Доказів того, що договір факторингу № 19102023 від 19.10.2023, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» визнано недійсним суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло статус нового кредитора за кредитним договором №3334833 від 18.12.2022, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 ..

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачу не було направлено вимоги про виконання зобов`язання по кредитному договору та доказів відступлення права вимоги, колегія суддів не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не здійснювались заходи досудового врегулювання спору, так як законом не визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору для даної категорії справ /а. с. 3 зворот -4/.

Крім цього, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Не повідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі (постанова ВСУ від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).

Щодо аргументів апеляційної скарги про неповідомлення про розгляд справи судом першої інстанції.

На аркуші справи 44 знаходиться довідка Ямпільської міської ради від 7.05.2024 №13-02/4-408, згідно якої відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 /а. с. 44/.

Ухвалою суду від 7.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи призначено на 27.05.2024 з повідомленням (однак без виклику) сторін /а. с. 45-48/.

Копію ухвали суду від 7.05.2024 надіслано відповідачу за адресою його місця реєстрації /а. с. 49, 53/. Рекомендоване повідомлення повернулося до суду з відміткою відділку поштового зв`язку «Укрпошта» «адресат відсутній за вказаною адресою» /а. с. 56-57/.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Зазначену адресу АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_1 також в апеляційній скарзі як адресу реєстрації.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд (частина перша статті 274 ЦПК України).

За змістом частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин. Враховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі, ціну позову, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (однак без виклику сторін).

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не допущено порушення вимог процесуального законодавства при розгляді справи, що дають підстави відповідно до пункту 3, 7 частини першої статті 376 ЦПК України для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права в оскаржуваній частині.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський