Справа № 151/146/24
Провадження № 22-ц/801/1873/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Моцний В. С.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 рокуСправа № 151/146/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 151/146/24 за апеляційною скаргою адвоката Клименко Ірини Федорівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Моцного В. С. у залі суду, повний текст якого складено 05 липня 2024 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У березні 2024 року адвокат Довженко В. І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 12 квітня 2023 року сторони досягнули усної попередньої угоди купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 .

У рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу указаного будинку позивач передала відповідачу 5 000 доларів США, про що було складено розписку.

Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу будинку, у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на будинок.

Вважає, що отримані відповідачем кошти у сумі 5 000 доларів набуті останнім безпідставно та підлягають поверненню, а всі дії, які були здійсненні сторонами на укладення договору купівлі-продажу указаного будинку, в силу статті 220 ЦК України, є нікчемними.

Посилаючись на ці обставини, адвокат Довженко В. І. в інтересах ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на користь позивача:

безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США;

судові витрати у виді судового збору у розмірі 1 932,77 грн та 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 доларів США, як повернення оплати в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги у сумі 9 000 грн та 1 932 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України;

виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком;

відповідачем до теперішнього часу не виконано умови договору, а саме не укладено та належним чином не оформлено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відтак сплачена позивачем сума підлягає поверненню у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2024 року адвокат Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Голота Л. О., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 серпня 2024 року справу призначено на 22 серпня 2024 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

позивачем не доведено факт існування між сторонами договірних відносин щодо укладення договору купівлі-продажу будинку;

письмова розписка про отримання коштів не містить обов`язкових умов щодо укладення попереднього договору;

позивач була обізнана про відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на будинок, однак сплатила кошти за будинок, відтак її поведінка щодо вимоги повернення цих котів є суперечливою та недобросовісною, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Довженко В. І. в інтересах ОСОБА_1 указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

аргументи відповідача не підтверджені доказами, відтак є необґрунтованими;

зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин);

відповідач зобов`язаний повернути майно (грошові кошти), оскільки підстава, на якій воно набуте, відпала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 12 квітня 2023 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що (дослівно): «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав кошти від ОСОБА_3 за будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , у сумі п`ять тисяч доларів».

Указана розписка підписана сторонами та свідком ОСОБА_4 .

Факт отримання указаних в розписці коштів у розмірі 5 000 доларів США за указаних обставин відповідач не заперечує.

З довідки Стратіївського старостинського округу Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 218 від 02 квітня 2024 року слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 серпня 1996 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Стратіївського старостинського округу Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 216 від 02 квітня 2024 року на території домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , фактично знаходиться два житлових будинки: АДРЕСА_1 (особовий рахунок за споживання електроенергії 290010231), та Мазурівка, буд. 136 (особовий рахунок за споживання електроенергії 290010691). Технічна документація на житлові будинки не виготовлена. З 12 квітня 2023 року проживають без реєстрації за вказаними адресами внутрішньо переміщені особи, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Свідок ОСОБА_4 указала, що була присутня коли ОСОБА_1 передавала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5 000 доларів США за будинок та чула, як відповідач казав, що технічної документації на будинок немає, однак позивач правовий статус будинку не встановлювала. Влітку 2023 року між сторонами виник конфлікт з приводу документів на будинок.

Свідок ОСОБА_12 указала, що позивач була обізнана про відсутність у відповідача технічної документації на будинок. Домовленості про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку між сторонами не було, а отримані кошти відповідачем є платою за оренду будинку.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Між сторонами виник спір з приводу повернення безпідставно набутих коштів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За загальним правилом зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

набуття або збереження майна, це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути з її володіння;

мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновки, що:

«предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав, а вина набувача майна не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (збереження) однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Тлумачення правочину це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зроблено висновок, що:

«перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору».

Статтею 629 ЦК України закріплено один з фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року в справі № 336/337/16-ц (провадження № 61-2704св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22), зроблено висновок, що:

«сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України). У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України».

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі, що переглядається, установлені судом обставини, тлумачення змісту розписки від 12 квітня 2023 року (значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновки про те, що сторони мали намір в майбутньому укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт отримання відповідачем від позивача грошової суми у розмірі 5 000 доларів США в рахунок майбутньої оплати за договором купівлі-продажу указаного житлового будинку підтверджено матеріалами справи.

Договір купівлі-продажу указаного нерухомого майна укладено не було, у зв`язку з відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів на будинок.

Відтак дії ОСОБА_2 , який отримав від ОСОБА_1 5 000 доларів США з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу будинку, проте свій обов`язок не виконав та відмовляється повернути отримані кошти після відмови від договору, суперечать його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку укласти договір купівлі-продажу будинку) і є недобросовісними.

Оскільки договір купівлі-продажу не був укладений, то підстава отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у рахунок продажу спірного майна відсутня.

Належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували наявність будь-яких інших договірних відносин між сторонами, зокрема щодо оренди указаного житлового будинку, або відносин заснованих на інших юридичних фактах, наслідком яких є обов`язок ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 5 000 доларів США матеріали справи не містять.

Ураховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами не був укладений у зв`язку з порушенням відповідачем еквівалентності зустрічного виконання своїх обов`язків, колегія суддів вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США, а тому суд ухвалив правильне по суті рішення про їх стягнення, однак не застосував пункт 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Отже мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Посилання в апеляційній скарзі, в обґрунтування помилкових висновків суду першої інстанції, на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23) є безпідставним та не підлягає до застосування з огляду на таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19,від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід, насамперед, визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Встановлені судами фактичні обставини у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23), на яку посилається заявник, і у справі, яка переглядається, є різними.

У кожній із указаних справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23) Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги скасував попередні рішення, відмовив у задоволенні позову, зробивши висновки про відсутність між сторонами договірних правовідносин та обов`язку позивача перераховувати кошти відповідачу, а також суперечливу та недобросовісну поведінку позивача щодо вимоги повернення коштів.

У справі, що переглядається між сторонами виник спір щодо суми грошових коштів сплачених на виконання попередньої домовленості щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Щодо судових витрат в суді першої інстанції

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Відповідно до статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 9 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду позов задоволено, а витрати на правничу допомогу документально підтвердженні.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, в силу статті 134 ЦПК України у позовній заяві вказав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, зокрема у розмірі 6 000 грн.

На підтвердження надання/отримання та понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, стороною позивача подано до суду:

ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1232016 від 07 березня 2024 року;

договір про надання правничої (правової) допомоги № 77 від 05 грудня 2023 року, укладену між позивачем та адвокатом Довженком В. І., згідно умов якого ОСОБА_13 прийняв на себе зобов`язання надавати правничу допомогу та представляти інтереси ОСОБА_1 по справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Пунктом 2.1 договору визначено, що за надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату послуг адвоката у розмірі 6 000 грн.

Частиною дев`ятою статті 83 ЦПК України встановлено, що копії доказів, (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Установлено, що позовна заява з додатками до неї у якості доказів витрат на оплату правничої допомоги подавались до суду першої інстанції в електронній формі через підсистему ЄСІТС «Електронний суд».

Представник відповідача адвокат Клименко І. Ф. зареєстрована у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», відтак сторона відповідача мала можливість ознайомитися з заявою та додатками до неї в системі «Електронний суд», однак у встановлений судом строк заперечень щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу не подала.

Колегія суддів провівши аналіз наданих стороною позивача доказів в підтвердження наданих адвокатських послуг, дійшла висновку, що для забезпечення принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, вважає, що стороною позивача надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, однак помилився з його розміром, оскільки заявлена стороною позивача сума до стягнення становить 6 000 грн.

Доказів того, що стороною позивача заявлено стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн матеріали справи не містять.

Підсумовуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат слід змінити, зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу з 9 000 грн до 6 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що стороною позивача не надано детального опису виконаних адвокатом робіт із зазначенням часу, витраченого для надання правничої допомоги, а тому відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що:

«учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Враховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу».

У справі, що переглядається, сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Разом з тим, указане не позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутня квитанція яка б підтверджувала оплату позивачем послуг щодо надання правничої допомоги на суму 6 000 грн є безпідставними з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20 зроблено висновок, що:

«витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено».

Відтак наявність або відсутність у матеріалах справи платіжного доручення (квитанції) щодо сплати адвокатського гонорару не має значення, якщо понесені витрати підтверджені належними та допустимими доказами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу з 9 000 грн до 6 000 грн.

У іншій частині рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Людмила ГОЛОТА

Віталій ОНІЩУК