ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5617/24 Справа № 199/4177/23 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання - Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 24 липня 2007року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0G100000117, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 48 150,00 доларів США, з яких 36 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24 липня 2037року.

24 липня 2007року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0G200000117, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9 000,00 доларів США на оплату першого внеску, зі оплатою за користування відсотків в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24 липня 2037року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, 24 липня 2007року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 35.4 договору іпотеки від 24 липня 2008року вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 227 500,00грн, що в еквіваленті складало 41 364,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (5,05) на дату укладення цього договору.

19 серпня 2021року позивачці надійшов лист від Банку, в якому знаходилась вимога від 28 липня 2021року та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за № 265695717 від 14 липня 2021року.

В даній вимозі, Банк зазначив, що 08 грудня 2016року на підставі договору іпотеки від 08 грудня 2016року він отримав у власність будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,30 кв.м. Тобто, той будинок (домоволодіння), що був переданий для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами.

Так, згідно доданої Інформаційної довідки 08 грудня 2016року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. було зареєстровано право власності на домоволодіння за Банком, номер запису 17963495. Проте, реєструючи за АТ КБ «Приватбанк» право власності на домоволодіння, приватним нотаріусом не було перевірено чи дотримано банком всієї процедури, що є обов`язковою для реєстрації майна за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що підтверджує незаконність проведеної реєстраційної дії.

Вважаючи, що набуття відповідачем права власності на спірне іпотечне майно було незаконним, позивачка виклала вимоги про: скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. № 32860814 від 12 грудня 2016року про державну реєстрацію права власності № 17963495 від 08 грудня 2016року, з одночасним припиненням права власності АТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. № 32860814 від 12 грудня 2016року про державну реєстрацію права власності № 17963495 від 08 грудня 2016року, з одночасним припиненням права власності АТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що Банк, враховуючи умови укладеного між сторонами договору іпотеки, звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, та згідно з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень надав нотаріусу необхідний перелік документів для здійснення такої реєстрації, зокрема, договір іпотеки, повідомлення про усунення порушень, направлені на адресу позивачки з доказами вручення - рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які містять дані про їх отримання.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2007року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0G100000117, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 48 150,00 доларів США, з яких 36 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24 липня 2037року.

24 липня 2007року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0G200000117, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9 000,00 доларів США на оплату першого внеску, зі оплатою за користування відсотків в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24 липня 2037року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, 24 липня 2007року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 35.4 договору іпотеки від 24 липня 2008року вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 227 500,00грн, що в еквіваленті складає 41 364,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (5,05) на дату укладення цього договору.

Пунктом 24 договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем, Іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строки вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем (іпотекодержателем) не було дотримано процедури повідомлення позивачки (іпотекодавця) про вимогу стосовно усунення порушення основного зобов`язання, оскільки з наявних в матеріалах справи повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» вих. № 8 від 09 вересня 2016року, направленого на адресу ОСОБА_1 та повідомлення про вручення ОСОБА_1 13 вересня 2016року листа, неможливо достеменно встановити, який лист отримано ОСОБА_1 13 вересня 2016року і чи особисто ОСОБА_1 отримано цей лист, опис вкладень відсутній.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно частин першої-третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) зазначено, що «суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016року) не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення».

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021року у справі № 761/11601/19 (провадження № 14-102цс21), повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020року у справі № 921/353/19. Наведене свідчить про те, що суди однаково застосовують висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах № 306/1224/16-ц, 306/2053/16-ц та приходять до подібних висновків про те, що відсутність оцінки предмета іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Вирішуючи спір, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк» державний реєстратор прийняв рішення, яке не відповідає положенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку». Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену на момент такого набуття, та належного повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк згідно з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень надав державному реєстратору необхідний перелік документів для здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначає необхідність наявності оцінки іпотечного майна саме на момент звернення стягнення на нього.

Встановлено, що матеріали цивільної справи та витребувані судом першої інстанції матеріали реєстраційної справи № 01 (а.с.130-150) не містять обов`язкової для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідної оцінки вартості предмету іпотеки.

Ціна предмета іпотеки на час вчинення реєстраційної дії (звернення стягнення на предмет іпотеки) визначена не була, що свідчить про недотримання положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у цій справі на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022року у справі № 638/17318/17 (провадження № 61-2093св22), зазначено, що «пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019року у справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20)».

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024року.

Судді: