печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Підпалого В.В.

при секретарях - Паламарі С.М., Каракосі В.О., Лимарь К.С., Кострійчуку В.В.

за участю:

представників ОСОБА_1 - адвокатів Жебраткіної Т.С., Меходок Т.С.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Яценко О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, мотивуючи тим, що 19 серпня 2019 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким ОСОБА_1 (далі - позивач) надала ОСОБА_2 (далі - відповідач) грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 15 000 доларів США, а відповідач зобов`язалася повернути в строк. В розписці відповідач не вказав термін виконання грошового зобов`язання. 04.03.2020 позивач направив претензію з вимогою про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів, але вимога була проігнорована. Відповідач взяті на себе боргові зобов`язання щодо повернення суми позики у добровільному порядку не виконав. У зв`язку з цим позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 15 000 доларів США та судові витрати в розмірі 4 013 грн. 16 коп.

Ухвалою суду від 19 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (т. 1, а.с. 34-35).

17 серпня 2020 року від представника позивача Жебраткіної Т.С. надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої зазначає, що 19 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики шляхом складення розписки, що відповідає ст. 1047 ЦК України (т. 1, а.с. 46-50).

Ухвалою суду від 19 серпня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін (т. 1, а.с. 75-76).

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року розгляд справи призначено з повідомленням (викликом) сторін на 12 квітня 2022 року (т. 1, а.с. 88).

26 квітня 2023 року від представника позивача Жебраткіної Т.С. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копію декларації позивача про майновий стан та доходи за 2019 рік (т. 1, а.с. 134-141).

5 травня 2023 року до Державної податкової служби України направлено запит про надання відомостей про офіційне джерело доходів відповідача ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 149).

29 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 19 серпня 2019 року вказує, що боргова розписка від 19 серпня 2019 року є фіктивною, оскільки відповідач не надавала таку розписку позивачу, не підписував її та кошти від позивача не отримувала. Зазначає, що жодної необхідності брати в борг кошти від позивача не було, ніколи не знала її і не зустрічала. Також просить поновити пропущений строк для подання зустрічної позовної заяви та задовольнити зустрічну позовну заяву (т. 1, а.с. 158-177).

10 липня 2023 року від представника позивача Жебраткіної Т.С. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи. Вважає, що відповідачем за зустрічним позовом пропущений строк на подання зустрічного позову, а причини пропуску не є поважними. А тому, зустрічний позов підлягає поверненню (т. 1, а.с. 208-216).

12 липня 2023 року від Державної казначейської служби України надійшла відповідь на запит, відповідно до якої відмовлено у наданні запитуваної інформації (т. 1, а.с. 219-220).

30 червня 2023 року від представника відповідача Яценко О.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку поза межами суду за програмою EASYCON та інших доступних програм (т. 1, а.с. 225-226).

Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року у Державній податковій службі України витребувано відомостей про офіційне джерело доходів відповідача ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 229-230).

1 вересня 2023 року від представника відповідача Яценко О.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку поза межами суду за програмою EASYCON та інших доступних програм (т. 1, а.с. 235-236).

Ухвалою суду від 4 вересня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача Яценко О.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку відмовлено (т. 1, а.с. 241-242).

12 жовтня 2023 року від Державної податкової служби України надійшли відомості з Державного реєстру про джерела доходів, отриманих від податкових агентів ОСОБА_2 за період з І кварталу 2020 року по ІІ квартал 2023 року (т. 2, а.с. 23-25).

Ухвалою суду від 1 травня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним повернуто.

Представники позивача Жебраткіної Т.С. , Меходок Т.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити

Представник відповідача Яценко О.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом встановлено, що 19 серпня 2019 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 15 000 доларів США, а відповідач зобов`язалася повернути в строк. Підписанням розписки від 19 серпня 2019 року відповідач підтвердив отримання суми позики (т. 1, а.с. 19).

Так, розписка, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

Як вбачається з п. 12 декларації про майновий стан та доходи позивача за 2019 рік, задекларовано: кошти позичені третім особам, а саме: ОСОБА_2 в розмірі 15 000 доларів США (т. 1, а.с. 139).

4 березня 2020 року позивач направив на адресу відповідача претензію з вимогою про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів від дня отримання вказаної претензії (т. 1, а.с. 24).

У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є не чинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання.

Стаття 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Водночас, у визначний сторонами строк відповідач грошові позивачу не повернув.

Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що, за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 15 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 592 650, 00 грн.

У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 013 грн. 16 коп. (а.с. 45) відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 625, 1046-1047, 1049 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму богу за договором позики в розмірі 15 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 592 650, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4 013 грн. 16 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2

Суддя В.В. Підпалий