Справа № 201/8661/22
Провадження 2др/201/67/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого - судді Покопцевої Д.О., розглянувши в письмовому провадженні заяву відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення стосовно стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ

Заявник зазначила, що 11.06.2024р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було постановлено ухвалу, якою залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови правочину шляхом стягнення грошових коштів або шляхом передачі майна і зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.

У зв`язку із розглядом зазначеної справи відповідачкою ОСОБА_1 було понесено судові витрати як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції під час розгляду її скарги на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023р. про затвердження мирової угоди.

За результатами апеляційного розгляду, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.03.2024р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023р. скасовано, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановою апеляційного суду за наслідками перегляду ухвали спір по суті не розглядався та не вирішувалося питання щодо суті позовних вимог. Наведена постанова була прийнята з процесуальних питань та не є остаточним рішенням суду, ухваленим після закінчення судового розгляду, а тому нею не вирішувалось питання про компенсацію (стягнення) судових витрат, понесених ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції.

По справі №201/8661/22 до ОСОБА_1 було пред`явлено два позови за яким вона була відповідачем: первісний позов, позивачем за яким є ОСОБА_2 зустрічний позов, позивачем за яким є ОСОБА_3 .

Первісний і зустрічний позов сторони обґрунтовували із посиланням на договір позики від 07.05.2019р. сторонами якого зазначені ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та договору поруки від 05.01.2022р. сторонами якого зазначено ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Місцем укладання обох договорів є м.Дніпро.

При цьому ОСОБА_1 із 30.09.2021р. перебуває за кордоном, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України №19-244/18/24-Вих від 05.01.2024р.

Тобто, не могла укладати із незнайомим їй ОСОБА_3 договору поруки від 05.01.2022р., а також укладати і підписувати із незнайомими їй ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . мирову угоду у справі №201/8661/22 та подавати її на затвердження до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не могли бути невідомі ці факти. Отже останні діяли необґрунтовано і недобросовісно, а також зловживали своїми правами на шкоду інтересам відповідачки ОСОБА_1 з метою незаконного заволодіння її квартирою.

Наразі за даним фактом СУ ГУНП в Дніпропетровській області відкрито кримінальне провадження і проводяться слідчі дії з метою встановлення і притягнення до кримінальної відповідальності всіх фігурантів скоєного кримінального правопорушення.

За умовами затвердженої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська мирової угоди квартира ОСОБА_1 перейшла у власність ОСОБА_3 (який її згодом продав і отримав за 957 тис. грн.), а ОСОБА_2 отримав право вимагати від ОСОБА_1 сплати боргу в розмірі 30 тис. доларів США.

Тобто, до укладення мирової угоди ОСОБА_1 була власником квартири і нібито заборгувала ОСОБА_4 30.000,00 доларів США, а після затвердження судом мирової угоди ОСОБА_1 перестала бути власником квартири і залишилась із боргом в 30.000,00 доларів США, право вимоги за яким відповідно до мирової угоди перейшло до ОСОБА_3 .

Що свідчить, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 діяли не обґрунтовано і недобросовісно та зловживали своїми правами.

Мирова угода була затверджена в т.ч. на підставі нікчемного договору поруки №07/05 від 05.01.2022р. оформленого між ОСОБА_1 у статусі Боржника і ОСОБА_3 у статусі Поручителя.

Чинним законодавством України не передбачена можливість укладення договору поруки між боржником і поручителем, а тому такий договір від 05.01.2022р. є неукладеним і нікчемним правочином, оскільки суперечить ЦК України і актам цивільного законодавства. При цьому ОСОБА_1 не підписувала такий договір поруки від 05.01.2022р., оскільки із 30.09.2021р. перебуває закордоном.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Частиною 1 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не могли бути невідомі ці факти.

Отже останні діяли необґрунтовано і недобросовісно, а також зловживали своїми правами на шкоду інтересам відповідачки ОСОБА_1 .

На час затвердження мирової угоди юридично формально був відсутній спір між сторонами, а тому провадження у справі за позовом мало бути закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦК України.

У мировій угоді затвердженій судом ОСОБА_2 підтвердив факт виконання ОСОБА_3 умов договору позики та поруки та визнав, що ОСОБА_3 належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо виплати боргу, визначеному в п. 2 даної Угоди, замість ОСОБА_1 . Таким чином ОСОБА_2 відмовляється від будь-яких матеріальних претензій щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Таким чином, спір було вичерпано і у суду не було підстав затверджувати мирову угоду і визнавати право власності на нерухоме майно (квартиру), яка не була предметом спору оскільки ОСОБА_3 формально набув право вимагати сплати кошти із ОСОБА_1 у разі їх неповернення на його вимогу.

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не могли бути невідомі ці факти. Отже останні діяли необґрунтовано і недобросовісно, а також зловживали своїми правами на шкоду інтересам відповідачки ОСОБА_1 .

Після скасування Дніпровським апеляційним судом ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023р. про затвердження мирової угоди справу прийняла до свого провадження суддя Покопцева Д.О. постановивши ухвалу від 25.03.2024р. якої ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було надано строк впродовж 5 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків за первісним і зустрічним позовом пред`явленим до ОСОБА_1 . Зазначена ухвала суду від 25.03.2024р. неодноразово надсилалась судом на адреси ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а також в режимі загального доступу була оприлюднена судом в ЄДРС за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 мали можливість отримати необхідну інформацію про хід розгляду справи в доступній формі і виконати ухвалу суду від 25.03.2024р. Однак, останні ухилились від виконання процесуальних обов`язків.

Отже останні діяли необґрунтовано і недобросовісно, а також зловживали своїми правами на шкоду інтересам відповідачки ОСОБА_1 .

Зазначене свідчить про недобросовісну поведінку позивачів, невиконання процесуальних обов`язків, використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи у зв`язку із чим наявні визначені законом підстави в т.ч вказані у ч.9 ст. 141 ЦПК України і ч.5 ст. 142 ЦПК України для компенсації всіх судових витрат понесених відповідачкою ОСОБА_1 .

Разом з цим із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 як фізичної особи не існує. На це вказує, що в матеріалах справи 201/8661/22 у різних документах щодо позивача вказано різні РНОКПП: НОМЕР_1 - (т.1. а.с. 8,9,28,37,41-44,50-54,56) (т.1 а.с. 11,12,13,14,32,33,34,35)

Відповідно до вимог чинного законодавства України ідентифікаційний номер присвоюється особі один раз та не змінюється протягом життя. Навіть у разі зміни даних про особу сам РНОКПП не потрібно міняти оскільки зміни вносяться в дані щодо платника податків шляхом звернення до податкової інспекції з відповідним документами.

Окрім того, на те, що ОСОБА_2 не існує як фізичної особи також вказує і те, що за жодною із вказаних адрес у документах ОСОБА_2 не зареєстрований і не проживає, нерухомість належить іншим особами або таких адрес не існує.

З метою підтвердження даного факту мною до суду подано відповідне клопотання про витребування конфіденційної інформації.

Таким чином, у разі підтвердження наведеної інформації про відсутність фізичної особи із такими анкетними даними як ОСОБА_2 , єдиним позивачем який діяв очевидно недобросовісно є ОСОБА_3 , з якого і слід стягнути понесені судові витрати в повному обсязі. А у разі не підтвердження судові витрати слід стягнути в рівних частками із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

На виконання приписів ЦПК України, у своїй першій заяві по суті спору (апеляційна скарга) сторона відповідачки повідомила суд попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести у суді апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи у судах першої і апеляційної інстанцій ОСОБА_1 фактично було понесено судові витрати у загальному розмірі 123.346,20 грн., а саме: судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (605,60*2=1211,20 грн.), витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 122.000,00 грн., витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (поштові витрати) у розмірі 135,00 грн (направлення копії апеляційної скарги іншим учасникам справи).

Так, у зв`язку із пред`явленням позову до ОСОБА_1 , оскільки остання не має юридичної освіти, є особою пенсійного віку, для представництва її інтересів у суді, вона звернулась до адвоката, уклала Договір про надання правничої допомоги від 07.01.2024р. і вимушено понесла витрати на професійну правничу допомогу.

У пункті 3.1. вказаного Договору Сторони узгодили, що за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт виплачує Адвокату гонорар в погодинному розмірі 4 000грн за кожну 1 годину наданої правничої допомоги, які Клієнт зобов`язаний сплатити повністю, незалежно від результатів розгляду справи не пізніше 60 календарних днів з дня підписання акту наданих послуг (виконаних робіт) між Клієнтом і Адвокатом.

Відповідно до умов Договору про надання правнича допомоги б/н від 07.01.2024р. адвокатом була надана клієнту правнича допомога загальною вартістю 122 000грн.

Правнича допомога згідно умов договору була надана в повному обсязі і належної якості, що підтверджується підписаним між сторонами актом виконаних робіт від 24.06.2024р.

Гонорар адвокату було сплачено у повному обсязі, що підтверджується квитанціями від 07.01.2024р. на суму 40 000 грн, від 01.02.2024р. на суму 40 000 грн, від 11.03.2024р. на суму 20 000грн., від 01.05.2024р. на суму 10 000грн, від 12.06.2024р. на суму 10 000грн, від 24.06.2024р. на суму 2 000грн.

За переконанням сторони відповідача зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу є цілком співмірним із ціною позову (первісного і зустрічного), складністю даної справи і негативними наслідками, в т.ч. розміром збитків у розмірі 957.000,00 грн, які були спричинені ОСОБА_1 незаконним переходом права власності ОСОБА_3 на квартиру, виходячи з оцінки квартири згідно договору 12.07.2023р., укладеного впродовж 2 місяців після подання зустрічного позову.

Окрім того, захищаючи свої права і законні інтереси під час розгляду цього спору, відповідачка ОСОБА_1 вимушено понесла витрати у вигляді сплати судового збору на загальну суму 1211,20 грн.

Так, за подання апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023р. ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 605,60 грн, що підтверджується квитанцією АТ «А-БАНК» від 26.01.2024р.

Окрім того, за подання до Дніпровського апеляційного суду заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 605,60грн, що підтверджується квитанцією АТ «А-БАНК» від 30.01.2024р.

ОСОБА_1 було понесено судові витрати, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, а саме поштові витрати у загальному розмірі 135грн на відправлення копії апеляційної скарги разом із доданими доказами іншим учасникам справи, у зв`язку із відсутністю у них зареєстрованих електронних кабінетів в системі Електронний Суд ЄСІТС. Дана обставина підтверджується фіскальними чеками АТ «Укрпошта» від 29.01.2024р.

Тому ОСОБА_1 просить визначити розмір судових витрат, здійснити їх розподіл і стягнути на свою користь

-у разі підтвердження факту відсутності такої особи як ОСОБА_2 стягнути ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати в розмірі 123.346,20 грн. (судовий збір 1211,20 грн, судові витрати на професійну правничу допомогу 122.000,00 грн, судові витрати пов`язані з вчиненням процесуальних дій 135,00 грн);

-у разі не підтвердження факту відсутності такої особи як ОСОБА_2 стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати в розмірі 123 346,20 грн. (судовий збір 1211,20 грн, судові витрати на професійну правничу допомогу 122 000грн, судові витрати пов`язані з вчиненням процесуальних дій 135грн в рівних частках, тобто по 61 673грн 10коп із кожного.

Заява про ухвалення додаткового рішення направлена представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Вербою А.П. іншим учасникам справи, про що в матеріалах справи маються копії накладних ТОВ «Укрпошта». Згідно трекінгів, заява не отримана.

Учасники справи мають право на подання своїх пояснень з метою дотримання принципу змагальності.

Разом із цим слід врахувати, що впродовж розумного строку ці пояснення не подані. Поштові відправлення дотепер знаходяться у точці видачі/доставки.

Тому суд розглядає заяву про ухвалення додаткового рішення за наявними матеріалами.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Такої необхідності по справі не вбачається, оскільки призведе до затягування розгляду заяви.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень ч.ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Норма ч.5 ст.142 ЦПК України є спеціальною (близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі № 903/254/20).

При застосуванні ч.5 ст.142 ЦПК України, судом має бути встановлена наявність / відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто стягнення з позивачів ( ОСОБА_2 за первісним позовом, ОСОБА_3 за зустрічним) компенсації понесених відповідачем судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).

За ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17, від 14.03.2023 у справі № 911/1201/22, очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

Положення ст. 44 ЦПК України вказують на те, зловживання процесуальними правами визнається від конкретних обставин справи, які встановлюються судом у кожній справі.

Отже, відповідно до приписів ст.142 ЦПК України у сукупності з положеннями ст. 44 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов, чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору, чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача, чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується та інш.

Верховний Суд зазначає, що поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17). Верховний Суд виходить з того, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору позов.

Обидва позови і первісний, і зустрічний - залишені без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує, що спір виник у зв`язку необґрунтованих дій позивача, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не може свідчити про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

Приписи ст.44 ЦПК України, визначають, зокрема імператив щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами і обов`язок сторін судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами. Суд залежно від конкретних обставин справи може визнати дії зловживанням правом.

Обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Так, в обгрунтування поданої заяви відповідач зазначала, що з 30.09.2021р. перебуває за кордоном, відтак не могла 05.01.2022р. укладати з незнайомим їй ОСОБА_3 договір поруки, рівно як і підписувати мирову угоду. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не могли про це не знати. Мирова угода була затверджена, в тому числі, на підставі нікчемного в силу положень ч.1 ст. 554 ЦК України правочину договору поруки від 05.01.2022р. Подаючи позови, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 діяли необгрунтовано, недобросовісно і на шкоду інтересам відповідачки. З матеріалів справи випливає, що такої фізичної особи як ОСОБА_2 не існує, позаяк у нього два РНОКПП, а він має бути один.

Але суду не подано доказів, що підпис на договорі поруки від 05.01.2022р. виконаний не відповідачкою ОСОБА_1 .

Недійсність цього договору або застосування його наслідків як нікчемного правочину не розглядались в межах цієї справи.

Також суду не подано доказів визнання недійсними або застосування наслідків нікчемних правочинів стосовно договорів позики від 07.05.2019р., договору поруки від 05.01.2022р. в рамках інших цивільних справ станом на дату звернення із позовом (03.11.2022р.), станом на день затвердження мирової угоди (30.05.2023р.), рівно як і станом на зараз.

Ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023р, якою затверджено мирову угоду, скасована Дніпровським апеляційним судом із зазначенням, що, як вбачається з протоколу судового засідання, ні ОСОБА_1 , ні її представник в судовому засіданні не були. Свого волевиявлення суду не підтвердили. Інші наведені представником відповідача обставини як апеляційним судом, так і надалі судом першої інстанції не оцінювалися.

Згідно інформації про перетин кордону ОСОБА_1 (т.1, а.с.118), з 25.04.2019 по 03.06.2019р.р. вона перебувала на території України, а договір позики укладений саме в цей період, 07.05.2019р.

ОСОБА_1 вказує на те, що з 30.09.2021р. перебуває за кордоном, зокрема, через це не могла підписати договір поруки від 05.01.2022р.

Але її перебування за кордоном не унеможливлює укладення правочинів. В межах цієї справи відповідач, перебуваючи за кордоном, 07.01.2024р. уклала із адвокатом Вербою А.П. договір про надання правової допомоги і він підписаний не ЄЦП відповідача, а рукописним підписом.

Ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_5 не є особами, які затверджують мирову угоду. Цим правом наділений суд.

Право на звернення до суду гарантується, про це прямо зазначено у ст.4 ЦПК України.

Представник відповідача також зазначає, що ОСОБА_3 , ані ОСОБА_5 не отримували направлену на їх адресу кореспонденцію суду, через що позов був залишений без розгляду.

Але такі твердження є безпідставними, бо поштові відправлення повернуті неврученими не через відмову в їх отриманні. Відтак дії позивачів дії не можуть відноситись до необґрунтованих, а їх наслідки більш вагомі саме для позивачів, оскільки втрачається час вирішення спору та виникає необхідність повторного звернення до суду.

Твердження про те, що така фізична особа як ОСОБА_2 - не існує, є виключно власними умовиводами представника відповідача, нічим не підтвердженими. Розбіжність в написанні РНОКПП цієї особи в двох різних судових рішеннях може бути обумовлена помилкою. Вжитими судом заходами встановити правильний код ОСОБА_2 не виявилось можливим.

Ухвалою від 19.01.2024р. слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зобов`язано уповноважену особу слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 365-2, ч. 2 ст. 255 КК України, викладені в заяві ОСОБА_6 , в інтересах потерпілої ОСОБА_1 , від 11.01.2024 року, і розпочати досудове розслідування.

Стан цього кримінального суду не повідомлений.

Тому в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити за недоведеністю.

Стосовно стягнення судового збору.

ОСОБА_1 просить про стягнення зі позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрат зі сплати судового збору за розгляд її апеляційної скарги в сумі 605грн 60коп (т.1, а.с.80). Апеляційна скарга була задоволена.

Також впродовж апеляційного перегляду представником ОСОБА_1 адвокатом Вербою А.П. подавалася заява про забезпечення позову, яка оплачена судовим збором в сумі 605грн 60коп (т.1,а.с.101). У задоволенні цієї заяви відмовлено (т.1,а.с.140-141).

Сплачену суму судового збору 1211грн 20коп відповідач просить стягнути з відповідачів.

Оскільки у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову відмовлено, а зловживання позивачами процесуальними правами, або виникнення спору внаслідок неправильних дій позивачів, рівно як і необґрунтованих дій позивачів не доведено, суд не стягує з позивачів витрати відповідача зі сплати судового збору.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Такого клопотання не подано.

Понесені відповідачкою поштові витрати в сумі 135грн не належать до судових витрат, передбачених ст. 133 ЦПК України, відтак суд їх не розподіляє (Верховний суд у справі 200/10765/18-а).

Тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 141,142,270 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат з позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду впродовж 15 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева