Справа №442/1968/24
Провадження №2/442/676/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

26 серпня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої судді - Курус Р.І.

з участю секретаря судового засідання Фіцяк А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Копанський Микола Львович, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в :

11.03.2024 представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати житловий будинок загальною площею 132,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 702 кв.м. на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:062:0105, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.09.1983 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.03.2008 розірвано. За час перебування шлюбі та за спільні кошти позивачем та відповідачем було побудовано житловий будинок на прибудинковій території їхньої квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Однак, при підготовці до справи № 442/882/23 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права власності на майно було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якого вбачається, що за відповідачкою зареєстрований житловий будинок загальною площею 132,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності на даний житловий будинок є рішення органу місцевого самоврядування №76 від 21.10.2020 року Стебницької міської ради. Даним рішенням присвоєно поштову адресу житловому будинку площею 132,20 кв.м. на АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 (рік побудови 1991) АДРЕСА_1 .

Крім цього, як вбачається із технічного паспорту на будинок садибного типу літ. А-1 з господарськими будівлями та спорудами житловий будинок збудований у 1991 році, яким підтверджується, ще житловий будинок побудований у шлюбі.

Після набуття права власності на житловий будинок Відповідачкою було подано заяву до Дрогобицької міської ради про затвердження матеріалів з виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки і натурі та передачу у власність земельної ділянки.

Відповідно до витягу з рішення Дрогобицької міської ради від 08.12.2022 року за №1363 Відповідачу передано у власність у м. Стебник, земельну ділянку площею 702 кв. м. на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:062:0105, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав за №368231496 від 03.03.2024 року Відповідачка 24.01.2024 року зареєструвала за собою речове право на вказану земельну ділянку.

Враховуючи те, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя, тому змушений звернутися з даним позовом про визнання права власності на житлового будинку та земельної ділянки до суду.

12.03.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру отримано відповідь №487404 щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 12.03.2024 провадження в зазначеній справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 11.04.2024.

11.04.2024 та 09.05.2024 відкладено розгляд справи задля дотримання принципу диспозитивності цивільного процесу та реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оскільки відповідачка на час розгляду справи поштову кореспонденцію не отримувала.

Ухвалою суду від 28.05.2024 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.06.2024.

12.06.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 05.08.2024.

05.08.2024 справу відкладено у в`язку з неявкою відповідачки та відсутністю даних про її належне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду на 26.08.2024, ухвалено повідомити додатково відповідачку про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади через неотримання нею судових повісток.

26.08.2024 учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представник позивача подав заяву, в якій просить суд проводити розгляд даної справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задоволити. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання просять провести заочний розгляд справи та задоволити позов.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, відзиву на позов не подала, хоча поштова кореспонденція скеровувалась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання.

Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Крім того, задля забезпечення принципу відкритості інформації щодо справи та отримання відповідачкою надісланої судом поштової кореспонденції, у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України було повідомлено відповідачку про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті "Судової влади України".

Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення, зокрема, відповідачки, про розгляд даної справи та вважає її належним чином повідомленою про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, ухваливши про заочний розгляд справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 24.09.1983 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.03.2008 - розірвано, (а.с. 9 зворот-10).

При розірванні 15.03.2008 шлюбу питання поділу спільного майна між сторонами не вирішувалося.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 03.04.2024, вбачається, що житловий будинок, загальною площею 132,2 кв.м, який розташований у на АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :01:062:0105, загальною площею 0,0702 га, зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.6 зворот-7).

Згідно довідки про вартість об`єкта нерухомості від 03.03.2024 оціночна вартість об`єкта оцінки 1398899,62 грн., оціночна вартість поліпшень 1235675,79 грн., оціночна вартість земельної ділянки 163223,83 грн. (а.с. 5 зворот - 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №456/3506/16-ц від 17 червня 2021 року норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №372/504/17-ц від 21 листопада 2018 року.

Отже, на майно, набуте сторонами по справі за час шлюбу поширюється правовий режим «права спільної сумісної власності подружжя», а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка та спростування вказаної презумпції потребує доведення, оскільки тягар доказування в цій справі лежить на відповідачу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, що могли свідчити про обставини, які би спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок, а тому до обсягу спільно нажитого майна колишнього подружжя, наявного на час припинення сторонами спільного ведення господарства, належав вищевказаний житловий будинок.

Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи суду не було надано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні статті 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності, зокрема, дружини в розумінні положень статті 57 СК України, а тому враховуючи, що житловий будинок був збудований сторонами за час шлюбу, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

За таких обставин, суд вважає, що спірний житловий будинок слід поділити порівну в межах заявлених позовних вимог, а саме: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку.

Що стосується позову в частині визнання за позивачем права власності на частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:062:0105, які розташовані у АДРЕСА_1 , суд виходить з наступного.

Статтями 377 ЦК та 120 ЗК закріплено принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, згідно якому земельна ділянка слідує за нерухомим майном, в тому числі об`єктом незавершеного будівництва, право на яке переходить до іншої особи, якщо інше не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Згідно ст. 181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У відповідності до ст. 186 ЦК річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю; приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №693/568/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі №382/2454/15-ц., від 20 вересня 2021 року у справі №307/2235/20.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 702 кв. м. кадастровий номер :01:062:0105, що на АДРЕСА_3 , відповідно до витягу з рішення Дрогобицької міської ради від 08.12.2022 року за №1363, відповідачу передавалась у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 8, зворот),

Отже, земельна ділянка у приватну власність відповідачу передавалась на час існування на вказаній земельній ділянці нерухомого майна житлового будинку, що був об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідачем зареєстровано 24.01.2023.

Суд враховує, що позивач обґрунтовував позовні вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, посилаючись на норми статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які передбачають набуття права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, споруду, що розміщені на ній, а не як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя набутого у шлюбі, що регулюється нормами Сімейного кодексу України.

Посилання позивача на ст. ст. 120 ЗК, 377 ЦК у цій справі є підставою для визнання прав спільної сумісної власності на земельну ділянку (у зв`язку з переходом прав власності на об`єкт нерухомості).

Щодо вимоги позивача про визнання житлового будинку те земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя суд зазначає наступне.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

Відтак, вимога про визнання житлового будинку загальною площею 132,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 702 кв.м.на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:062:0105, для будівництва та обслуговування об`єктом спільної сумісної власності подружжя не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а відтак на користь позивача з відповідача слід стягнути 9084,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, що стверджується платіжною інструкцією 0.0..1 від 04.01.2024.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В позовній заяві представник позивача зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат становить: судовий збір 9084,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу 20000,00 грн. Разом з тим, відповідних заяв в розумінні ч.8 ст.141 ЦПК України, інших клопотань про стягнення витрат на правову допомогу, доказів на підтвердження понесеного розміру таких витрат позивачем та його представником станом на час розгляду справи до суду не подано, а тому підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, судом не встановлено.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 247, 258, 263-265, 268 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку, загальною площею 132,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:062:0105, загальною площею 0,0702 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 9084 гривні.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення виготовлено 26.08.2024.

Суддя Курус Р.І.