Справа № 523/269/22
Провадження №2/523/1362/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одеса, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу № 523/269/22 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , треті особи Другий Київський відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції(м. Одеса), Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в особі представника Лукаш О.А. звернулося до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Другий Київський відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції(м. Одеса), АТ «СЕНС БАНК», про звільнення майна з-під арешту, в якому просило суд ухвалити рішення яким, звільнити з-під арешту майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця № б/н від 08.09.2009р. Другого Київського відділу державної виконавчої служби.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 у забезпечення наданого кредиту за кредитним договором № ОД 07/06/2007/840-К773 був укладений договір іпотеки за реєстровим №399, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстровим № 7531, об`єктом обтяження за яким є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа, 71.2 кв.м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 по справі № 523/880/14-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі - 210 034,20 доларів США з ОСОБА_1 задоволено.

08 квітня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ВАТ КБ «Надра» було укладено Договір № GL3N016222 про відступлення права вимоги. Таким чином ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право Кредитора за кредитним договором № ОД 07/06/2007/840-К773 від 11.06.2007 року, який був укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , а також право Іпотекодержателя за Договором іпотеки.

В ході моніторингу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачем було виявлено, що підставою для реєстрації обох обтяжень є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, № б/н від 08.09.2009 державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі.

Відповідно до відповіді заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, на виконання наказу Міністерства юстиції України від 25.12.25008 № 2274/5 «Про затвердження Порядку роботу з документами в органах державної виконавчої служби». Положень порядку діловодства і в органах державної виконавчої служби та з метою забезпечення належного обліку передачі до архів/ завершених проваджень, виконавче провадження ВП № 14159190, (в рамках якого було накладено арешт) знищене за закінченням трирічного терміну їх зберігання.

Зазначений арешт на майно перешкоджає та унеможливлює здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» своїх прав як Іпотекодержателя, зокрема, унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до судового засіданні не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лях І.Д. в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, шляхом повідомлення про розгляд справи представника відповідача, що підтверджується Довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету адвоката. Заявою від 07.02.2024 року адвокат Лях І.Д. просив суд відмовити у задоволенні позову, розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Другого Київський відділу державної виконавчої ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції(м. Одеса) не забезпечив участь свого представника у судове засідання, але матеріали справи містять заяву в якій представник третьої особи просить розглядати справу у його відсутність. Також матеріали справи містять пояснення на позов в якому представник зазначив, що заперечує проти позову про звільнення з-під арешту майна, тому як Законом України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також передбачено, що сторони можуть врегулювати питання позасудово, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Виходячи з позову між сторонами не досягнено згоди. У позові відсутня будь-яка інформація про використання свого права на звернення на предмет іпотеки у встановленому Законом порядку. Наявність обтяження у вигляді іпотеки це лише вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Так, іпотека може коштувати набагато більше, ніж зобов`язання іпотекодавця перед іпотекодержателем. Іпотекодержатель, в даному випадку - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має лише вищий пріорітет перед іншими особами. Після реалізації належного боржнику майна, або у випадку повного фактичного виконання рішення суду арешти з належного боржнику майна знімаються, виконавчі провадження підлягають завершенню не пізніше наступного дня. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 28.06.2022 встановлено, що відносно ОСОБА_1 відкрито 10 виконавчих проваджень щодо стягнення заборгованості на користь юридичних осіб та Держави на загальну суму 33 803 394,64 грн. Ураховуючи викладене, звільнення належного ОСОБА_1 майна з-під арешту суперечить вимогам законодавства та порушує законні інтереси інших осіб, перед якими у боржника є фінансові зобов`язання.

Представник третьої особи АТ «СЕНС БАНК» без самостійних вимог на предмет спору не забезпечив участь свого представника у судове засідання, але матеріали справи містять заяву в якій представник третьої особи просить розглядати справу у його відсутність.

Враховуючи наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог підтверджується матеріалами справи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 11.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 у забезпечення наданого кредиту за кредитним договором № ОД07/06/2007/840-К/73 був укладений договір іпотеки за реєстровим № 7531, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстровим № 7531, об`єктом обтяження за яким є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа, 71.2 кв.м.

08 квітня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ВАТ КБ «Надра» було укладено Договір № GL3N016222 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 577.

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право Кредитора за Кредитним договором № № ОД07/06/2007/840-К/73 від 11.06.2007 року, який був укладений між ПАТ «КБ НАДРА» та ОСОБА_1 , а також право Іпотекодержателя за Договором іпотеки, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстровим № 7531.

В ході моніторингу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, було виявлено, що підставою для реєстрації обох обтяжень є: постанова про арешт майна боржника та оголошено заборони на його відчуження б/н від 08.09.2009 року державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі.

Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у позовній заяві стверджує, що зазначений арешт на майно перешкоджає та унеможливлює здійснення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» своїх прав як Іпотекодержателя, зокрема, унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки згідно умов Іпотечного договору від 11.06.2007 року, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки і таке право підлягає захисту в тому числі і шляхом зняття арешту з предмету іпотеки, накладеного в забезпечення виконання вимог інших кредиторів, які не є іпотекодержателями, а тому просить звільнити квартиру (предмет іпотеки) з-під арешту.

Однак, суд критично розцінює зазначене твердження позивача з огляду на наступне.

Статтями 546 та 575 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека.

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки). Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку».

Так, згідно п. 5.3 Іпотечного договору від 11.06.2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права Іпотекадержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до Іпотечного договору від 11.06.2007 року у разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки, як способу задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»), Іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Як вбачається Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 253545001 від 20.04.2021 року, на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н від 08.09.2009, Другий Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, 03.07.2018 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» (№ 2478-VIII) та згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону частину четверту статті 24 Закону № 1952-IV парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку", за умови що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровано після державної реєстрації іпотеки».

Таким чином, наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону).

Згідно з пунктом 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Закон був опублікований 3 листопада 2018 року, набрав чинності 4 листопада того року та був введений у дію 4 лютого 2019 року.

Отже, іпотекодержатель, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки будь якій особі покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

За змістом зазначеного припису п. 7 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним права власності на цей об`єкт.

Вказаний висновок було сформовано у постанові Великої Палата Верховного від 08.06.2021 за результатами розгляду справи № 346/1305/19, висновки якої суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, за змістом п. 7 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) станом на день звернення до суду позивача, який 08.04.2020 року набув права іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, зареєстрованої за банком 11.06.2007 року, наявність обтяжень речових прав на квартиру, зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після державної реєстрації іпотеки на підставі постанови про арешт майна боржника, не може бути підставою для відмови ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у державній реєстрації права власності на квартиру у порядку, встановленому статтями 37, 38 ЗУ «Про іпотеку». Така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію 4 лютого 2019 року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування».

Згідно правових позицій постанов Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 761/31581/19, від 27.11.2019 у справі № 331/3944/18, накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності.

Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (постанови Верховного Суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що накладений арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , не порушує зареєстровані права та інтереси іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на зазначене вище майно, які можуть бути задоволені згідно з їх першочерговим пріоритетом шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку, у відповідності до ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Також суд звертає увагу позивача на те, що ним не було надано суду доказів звернення до нотаріуса з метою реалізації іпотечного застереження та реєстрації за ним права власності на квартиру. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з метою захисту права іпотекодержателя щодо реєстрації права власності на квартиру як предмет іпотеки, не обґрунтувавши станом на момент звернення наявність перешкод у реалізації такого права.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст. 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді дано справи.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду.

Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України закраплене положення, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд доходить висновку, що звертаючись до суду з позовом, ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» не довело належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів, зокрема, його право як іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки через накладення на арешту на квартиру постановою про арешт майна боржника.

З огляду на вищевикладене, надавши оцінку встановленим у справі обставинам та доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 16, 546, 575 ЦК України, ст. 24 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 3, 7, 36 ЗУ «Про іпотеку», ст. 4, 10, 12, 13, 76, 82, 141, 258, 259, 263 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , треті особи Другий Київський відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції(м. Одеса), АТ «СЕНС БАНК», про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 23.08.2024 року, у зв`язку із тривалою та періодичною відсутністю в суді світла, а також перебуванням судді Далеко К.О. у відпустці з 13.08.2024 року по 22.08.2024 року включно.

Суддя К.О. Далеко