Житомирський апеляційний суд
Справа №291/1500/23 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №291/1500/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 14 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.

встановив:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» заборгованість за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року у розмірі 20 210,00 грн. та суму понесених позивачем судових витрат у розмірі 6 147,20 грн., що складається з судового збору у розмірі 2 147,20 грн., а також 4 000,00 грн. витрат га правничу допомогу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що між TOB «Споживчий Центр», правонаступником якого є TOB «Новий Колектор» та ОСОБА_1 04.01.2021 укладено Кредитний договір (оферти) №04.01.2021-100005391 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 9 000,00 грн., що підтверджується чеком про електронний переказ коштів від 04.01.2021 року, з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ»/«Стандарт».

Ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ».

В свою чергу ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ».

Первинний період користування кредитом - 14 днів з дня його надання, а черговий період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду.

30.11.2021 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 301121-1. На виконання умов Договору укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 на залишок основної суми кредиту, відсотків нарахованих за користування кредитом та інших передбачених договором платежів боржником за яким являється ОСОБА_1 . Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу №301121-1 від 30.11.2021 вих. №845243/2, а також вимога про сплату заборгованості від 30.11.2021 за №845243/3.

Станом на дату подання даної позовної заяви позивач є єдиним належним кредитором за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 укладеним між TOB «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 .

Кредитором виконано свої зобов`язання за договором в повному обсязі.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 16.10.2023 року утворилась заборгованість у розмірі 20 210,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 9 000,00 грн. та за відсотками - 11 210,00 грн., чим порушуються права та інтереси позивача.

Згідно виписки (довідка субконто) 19.01.2021 року відповідачем частково сплачено відсотки у розмірі 2 970,00 грн., 06.02.2021 року частково сплачено відсотки у розмірі 3 420,00 грн., 25.02.2021 року частково сплачено відсотки у розмірі 400,00 грн. що свідчить про визнання позичальником боргу.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 14 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором № 04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року у розмірі 20 210,00 грн., понесені судові витрати в сумі 2 147,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено суду, а суд необ`єктивно оцінив усі докази по справі, що у даному випадку є необхідним для встановлення наявності правонаступництва щодо вимоги за спірним кредитним договором. Зокрема позивачем не надано повної копії договору факторингу №301121-1 від 30.11.2021 року, не підтверджено підписання (укладення) сторонами зазначеного договору факторингу та витягу з Реєстру боржників №1, не засвідчено витяги зазначених документів у встановленому законом порядку, а також відсутні в матеріалах справи документи на підтвердження перерахування позивачем суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги за вказаним договором.

Окрім того, вказує, що наявна в матеріалах справи копія договору про надання правничої допомоги 021023-1 від 02.10.2023 року без інших належних доказів, які підтверджують повноваження ОСОБА_2 , як представника ТОВ «Новий Колектор», та підтверджень процесуальної дієздатності юридичної особи ТОВ «Новий колектор» не підтверджує повноважень ОСОБА_3 діяти від імені вказаної юридичної особи.

Додає, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року при цьому долучивши до позовної заяви наступні докази: ??заявка, яка містить не підпис відповідача, а підписана невідомою особою; ??паспорт споживчого кредиту, який взагалі не містить реквізити та підписи сторін; пропозиція про укладення договору (оферта), підтвердження укладення кредитного договору без підпису; ?карточка субконто контрагенти, договори за 04.01.2021-16.10.2023 без підпису, печатки посадової особи; ??копія «чеку про електронний перерахунок коштів на рахунок позичальника».

В наданій позивачем заявці на укладення кредитного договору від 04.01.2021 року, вбачається, що для прийняття та укладання договору позичальнику необхідно було ввести код смс, яке було направлене на номер телефону. Доказів того, що це номер телефону відповідача - ОСОБА_1 , позивачем надано не надано. Додані позивачем до позовної заяви вказані документи не можуть слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними документами, так не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України».

Із довідки субконто не вбачається, що саме нараховано відповідачеві неустойка чи проценти, а також не вказаний спосіб нарахування відсотків та вбачається, що відсотки нараховані позивачем поза строками кредитування, тобто після настання терміну повернення кредиту. Тому, вважає, що такий розрахунок не може бути прийнятий судом до уваги.

Звертає увагу суду, що розмір заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу є неспірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таким послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

ТОВ «Новий Колектор» правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалося.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 04.01.2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 04.01.2021-100005391 шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.

04.01.2021 року позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора J329 підписаний паспорт споживчого кредиту, підписавши який вона підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних нею умов кредитування. Також підтвердила отримання нею усіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть для неї мати, в тому числі у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

З матеріалів справи убачається, що позичальник 04.01.2021 року о 17:21:14 год за допомогою одноразового ідентифікатора J329 підписав заявку до кредитного договору № 04.01.2021-100005391 від 04.01.2024 року, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився 04.01.2021 року за посиланням https:/sgroshi.com.ua/faq/ згідно ст. 11 Закону України «Про електронну комерції». При цьому, підписанням цієї заявки позичальник підтвердив однозначне та безумовне прийняття (акцепт) пропозиції про укладення кредитного договору (оферти).

Таким чином, 04.01.2021 року о 17:21:14 год відповідно до пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки від 04.01.2024 року, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» підтвердили укладення електронного кредитного договору.

З договору слідує, що кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Протягом 3 робочих днів з дати прийняття пропозиції позичальником кредитор надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору (п.1.1-1.3 пропозиції).

Відповідно до п. 2.1, 2.3 - 2.4, 4.1 пропозиції, кредитор надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора, а днем погашення кредиту - день зарахування коштів поточний рахунок кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитора. Позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) повернення проценти за користування кредитом до дати вказаної у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти, або до останнього дня пролонгованого строку; в) неустойка, яка може бути нарахована кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, негайно з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Відповідно до умов заявки, сума кредиту становить 9 000,00 грн, строком на 14 календарних днів з дати надання (первинний строк) за процентною ставкою «Економ»/ «Стандарт».

Ставка «Економ» - фіксована процентна ставка у розмірі 2% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного і пролонгованого строків та розраховується шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку «Економ» та на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту протягом первинного та пролонгованого строків.

У свою чергу ставка «Стандарт» - фіксована процентна ставка у розмірі 2,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується після/в період закінчення первинного та пролонгованого строків, розраховується шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку «Стандарт» та на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту після/в період закінчення первинного та/або пролонгованого строків.

Розмір процентів відповідно до ст. 625 ЦК України становить 881,64% річних.

Пролонгація строку користування кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати ним процентів за весь попередній строк користування кредитом, що надає право позичальнику повернути кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати процентів. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума процентів за договором досягне максимального розміру та становить 18 000,00 грн. Після досягнення максимального розміру проценти не нараховуються.

Аналогічні положення щодо істотних умов договору містяться в Паспорті споживчого кредиту, який підписано відповідачем - ОСОБА_1 04.01.2021 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором, номер пароля J329, яким підтвердила, що ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту, наданими, виходячи із обраних Позичальником умов кредитування.

На підтвердження перерахування коштів позивачем надана квитанція від 04.01.2021 року, час платежу 17:21 год., на суму 9 000,00 грн із призначенням платежу «видача за договором №04.01.2021-100005391, отримувач: 473121*67.

З карточки субконто ТОВ «Споживчий центр» за період з 04.01.2021 року по 29.11.2021 року слідує, що товариство свої зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_1 виконало у повному обсязі.

30 листопада 2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий колектор» укладено договір факторингу №301121-1, відповідно до умов якого ТОВ «Споживчий центр» передає (відступає) ТОВ «Новий колектор» за плату, а останнє приймає права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і договором, укладеним з ОСОБА_1 вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимоги та скріплення його печатками сторін.

З витягу реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року слідує, що за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року укладеним з відповідачем заборгованість становить 20 210,00 грн, з яких: 9 000,00 грн. основне зобов`язання, 11 210,00 грн. - проценти.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № 301121-1 від 30 листопада 2021 року за Вих. № 9688090/2, а також вимога про сплату заборгованості від 30 листопада 2021 року за Вих. № 9688090/3.

Задовольняючи повністю позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України не виконала взяті на себе зобов`язання перед позивачем ТОВ «Новий Колектор», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором № 04.01.2021-100005391, укладеним з ТОВ «Новий Колектор», а тому прийшов до висновку, що заборгованість за тілом кредиту та відсотками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів не в повній мірі може погодитися із таким висновком суду, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено укладення 04.01.2021 року між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений кредитний договір №04.01.2021-100005391 про надання споживчого кредиту у розмірі 9 000,00 грн. з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ»/«Стандарт».

Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 9 000,00 грн. на виконання умов договору позики підтверджується копією квитанції Fondy (ID платежу 343749489) на суму 9 000,00 грн. 04.01.2021 року о 17:21, що відповідає часу підписання електронним підписом підтвердження укладення кредитного договору та пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), призначенням якої є «видача за договором №04.01.2021-100005391».

Також додано довідку субконто (виписка по рахунку) за договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року, з якої вбачається, що 04.01.2021 року ОСОБА_1 згідно платіжного ордеру на списання грошових коштів упр005952126 від 04.01.2021 року було видано 9 000,00 грн.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договорами відступлення прав вимоги.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договорів недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не доведено суду наявності правонаступництва щодо вимоги за спірним кредитним договором з підстав ненадання повної копії договору факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року, не підтвердження підписання (укладення) сторонами зазначеного договору факторингу та витягу з Реєстру боржників №1, не засвідчення витягів зазначених документів у встановленому законом порядку, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись з позовною заявою надав докази, а саме витяг з договору факторингу № 301121-1 від 30 листопада 2021 року укладений між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Споживчий центр», копію витягу з реєстру прав вимоги № 1 (додаток 2 до Договору факторингу № 301121-1 від 30 листопада 2021 року).

Однак, відповідач не звертався до суду із клопотанням про витребування у позивача належним чином завіреної копії або оригіналу договору факторингу № 301121-1 від 30 листопада 2021 року, укладеного між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Споживчий центр» з додатком 2 до такого, на підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до договору факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року, витяг з якого долучено позивачем до позовної заяви, між ТОВ «Споживчий центр» (клієнт) та ТОВ «Новий колектор» (фактор) укладено договір, у пункті 4.1.1 якого зазначеного, що фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом згідно цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору факторингу в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту загальну ціну відступлення права вимоги в сумі, передбаченій п.3.1. цього договору, а клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. З дати відступлення права вимоги, клієнт перестає бути стороною за кредитним договором, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором та набуває всіх прав за ним.

За цим договором клієнт відступає право вимоги до боржника за кредитним договором факторові, внаслідок чого клієнт передає, а фактор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором. Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (п.2.3. договору факторингу).

Відповідно до п. 2.4.-2.6. договору факторингу сторони домовились, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог та скріплення його печатками сторін. Після підписання реєстру прав вимог, до фактора переходять всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього договору. Після переходу до фактора права вимоги, клієнт зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів передати факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги.

З реєстру прав вимог № 1, який є Додатком 2 до Договору факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року, витяг з якого долучено позивачем до позовної заяви, ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий колектор» домовились про відступлення клієнтом факторові права вимоги за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року на залишок основної суми кредиту 9 000,00 грн., відсотків, нарахованих за користування кредитом, в розмірі 11 210,00 грн., боржником за яким є ОСОБА_1

Клієнт зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення фактору права вимоги за даним договором, повідомити боржника у спосіб визначений ч. 1 ст. 25 Закону України «Про споживче кредитування» та передбачений кредитним договором, про факт та про передачу персональних даних боржника, а також надати інформацію про фактора відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язкуномер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за фактором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором (п. 5.3.1 вищевказаного договору факторингу).

З повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року із вих. № 9688090/2 та з вимоги про сплату заборгованості від 30 листопада 2021 року за вих. № 9688090/3 вбачається, що 30 листопада 2021 року позивач склав зазначені документи, адресовані ОСОБА_1 , у яких повідомив про укладення між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Споживчий центр» договору факторингу №301121-1 та реєстру №1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року та вимагав у відповідача сплатити заборгованість на користь нового кредитора шляхом перерахування коштів в розмірі 20 210,00 грн.

Як слідує із списку №18567-5-100-16 згрупованих поштових відправлень Укрпошта Стандарт з описом вкладень поданих ЦОКК2, товариство повідомило боржника про відступлення право вимоги за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року.

Таким чином, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу.

Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Отже внаслідок укладення вказаного договору відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «Новий колектор» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1

ОСОБА_1 , прийнявши умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, у порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умовах, визначених укладеним правочинам, презумпція правомірності якого не спростована.

Згідно з довідки про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року, наданої позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 16.10.2023 року становить 20 210,00 грн., з яких: 9 000,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту; 11 210,00 грн. прострочена заборгованість за відсотками.

Суд погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 9 000,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з розміром нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року в розмірі 11 210,00 грн., виходячи з наступного.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами кредитного договору №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року сторони встановили строк кредитування 14 днів, тобто до 17.01.2021 року, включаючи дату отримання та повернення позики.

Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який ТОВ «Новий колектор» обчислило на день набуття ним права вимоги за кредитним договором (30.11.2021 року).

Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 14 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 2 520,00 грн. за період з 04.01.2021 року по 17.01.2021 року, виходячи з розрахунку: 9 000,00 грн. (тіло кредиту) ? 2 % (фіксована процентна ставка «Економ») ? 14 днів (строк кредитування).

Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 повернула кредитні кошти, отримані нею на підставі вказаного кредитного договору №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 11 520,00 грн., яка складається із суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 000,00 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 2 520,00 грн.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 147,20 грн., за подачу відповідачем апеляційної скарги - 4 026,00 грн., а тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (57%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 223,90 грн., а з позивача на користь відповідача 1 731,18 грн. (43%).

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару ураховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та ураховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом статей 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними ( реальними ), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини ( рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04 ), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, усі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/ 19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження витрат понесених на надання правничої допомоги надав договір №021023-1 про надання правничої допомоги від 02 жовтня 2023 року, звіт про виконану роботу відповідно до вказаного договору від 20 жовтня 2023 року, платіжну інструкцію від 18 жовтня 2023 року №400 на суму 4 000,00 грн.

Колегія суддів, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також подання відповідачем у суді першої інстанції заяви про неспівмірність розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, вважає, що доцільним та обґрунтованим є стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» 1 000,00 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 14 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (, адреса місцезнаходження: вулиця Алмазова Генерала, буд. 13, офіс 601, м. Київ, 01133) заборгованість за кредитним договором №04.01.2021-100005391 від 04.01.2021 року в розмірі 11 520,00 грн., судовий збір в розмірі 1 223,90 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 731,18 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2024 року.

Головуючий Судді