Справа № 509/3983/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Козирський Є.С., розглянувши заяву представника позивача адвоката Коверги Г.В. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 60 000,00 гривень.

08 липня 2024 провадження по справі відкрито.

19 серпня 2024 року представник позивача адвокат Коверга Г.В. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просить суд накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначила, що на вимоги позивача повернути йому борг відповідач не реагує, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Суд вважає, що заява представника позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Постанова ВП ВС від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 містить висновок про те, що тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Види забезпечення позову визначені положеннями ч.1 ст.150 ЦПК України. Так, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2023 року у справі № 916/2239/22 зазначено що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб що не є учасниками даного судового процесу.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 60 000,00 гривень, що свідчить про майновий характер спору.

Проте, у заяві про забезпечення позову заявник просить накласти арешт не щодо грошових коштів, які власне і виступають предметом спору, а застосувати такі заходи забезпечення позову щодо об`єкту нерухомого майна, що свідчить про відсутність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позову.

При цьому відповідно до вимог ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Тобто, приймаючи рішення про застосування заходу забезпечення позову, суд повинен переконатися, що такий захід забезпечення позову є співмірний заявленим позовним вимогам. При цьому, співмірність заходу забезпечення позову та заявлених позовних вимог у майнових спорах означає те, що захід забезпечення позову повинен бути застосований в межах ціни позову, тобто, в межах 60 000,00 гривень.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Водночас частина 1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналізуючи вказані вище обставини суд приходить до висновку, що заявлені вимоги забезпечення позову є не співмірними із заявленими позовними вимогами.

Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що невжиття вказаного у заяві заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в даній справі, при цьому цей захід у вигляді накладення арешту на нерухоме майно не є співмірним із заявленими позовними вимогами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-154, 354, 355 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви представника позивача адвоката Коверги Г.В. про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її складення.

Суддя Є.С. Козирський