КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року місто Київ.

Справа № 756/4527/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10836/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року (у складі судді Луценко О.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс», треті особи: Акціонерне товариства «Укрсиббанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна, про визнання правочину недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації прав, витребування об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна

ВСТАНОВИВ

У червні 2022 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Дяченка Е.В. звернувся до суду із позовом та просив суд постановити рішення, яким:

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 39, виданий 31.01.2022, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М..,

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63163262 від 31.01.2022, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Яною Миколаївною;

- скасувати державну реєстрації прав ОСОБА_2 на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею 34,58 кв. м, житлова площа 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею 34,58 кв. м, житлова площа 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею 34,58 кв. м, житлова площа 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею 34,58 кв. м, житлова площа 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 19.09.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Позивачем та Банком був укладений Договір іпотеки № 92895 від 19.09.2008 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за № 3734 . Згідно Договору іпотеки в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, що належить Позивачу на підставі права приватної власності, а саме квартира АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/9125/13-ц від 19.09.2013р. з Позивача на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 532302,06 грн.

26.11.2019державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим Олександром Віталійовичем було відкрито виконавче провадження № 60711716 на підставі виконавчого листа № 2/756/3697/13, виданого 11.12.2013 Оболонським районним судом міста Києва про стягнення із Позивача на користь Банку заборгованості.

29.12.2020державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим Олександром Віталійовичем постановлено внести зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, зокрема: зазначити в Резолютивній частині: стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу 357861,06 грн. Сума коштів до стягнення за ВД: 357861,06. Сума коштів (еквівалент у гривні): 357861,06грн.

21.09.2021державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим О.В. було постановлено звернути стягнення на доходи Позивача, що отримує дохід у TOB «Фундаментал Буд» і здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 358942,47 грн.

У грудні 2021 року Позивач отримав від Банку повідомлення № 25-1-03/77775 від 07.12.2021 про відступлення права вимоги за кредитним договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс».

07.06.2022 року Позивач звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації і йому стало відомо, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не належить Позивачу, власником вказаної квартири є Відповідач-1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається із даної інформаційної довідки, 31.01.2022р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63163262, про що було зроблено запис про право власності №46442718 за ОСОБА_2 . Як вбачається із інформаційної довідки, підставою для державної реєстрації став договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 39, виданий 31.01.2022, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. Однак, Позивач жодних договорів купівлі-продажу своєї квартири - ніколи та ні з ким не укладав.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 01 квітня 2024 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалене з недотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що відчуження квартири на користь ОСОБА_2 було здійснено ТОВ «ФК «Київ Фінанс» без достатніх правових підстав, з порушенням норм ЗУ «Про іпотеку».

Звертає увагу, що Договір іпотеки, укладений між Банком та позивачем, від 19 вересня 2008 року був укладений під час дії ЗУ «Про іпотеку».

Вказує, що уклавши Договір іпотеки, Позивач та Банк погодили, в тому числі, порядок та способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, у випадку не виконання ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань.

Зокрема, сторони погодили, що звернення стягнення на Предмет іпотеки може відбуватися на підставі: перше за рішенням суду; друге на підставі виконавчого напису нотаріуса; трете позасудового врегулювання; четверте іншим способом, визначених законом.

У свою чергу, сторонами окремо погоджено підстави та процедуру позасудового врегулювання, що викладені у розділі 5 Договору іпотеки. Зокрема, позасудове врегулювання може здійснюватися двома альтернативними способами: перший шляхом передачі Банку права власності на Предмет іпотеки; другий шляхом отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Позивача. При цьому, що в першому випадку, що в другому випадку, правовими підставами для здійснення таких позасудових врегулювань є Виключно укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вказує, що відповідно до Закону України «Про іпотеку», продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можливий лише у разі коли рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає таке право.

Законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі застереження в іпотечному договорі.

Зазначає, що всупереч вимогам ст. ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», Відповідач 2 не звертався до Позивача із пропозиціями укласти окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, як цього вимагає розділ 5 Договору іпотеки, тому такий договір укладено не було.

Вказує, що ТОВ «ФК «Київ Фінанс» за 30 днів до укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу письмово, належним чином не повідомило позивача, як іпотекодавця, про вказані обставини, а саме про намір продажу, ціну, тощо.

Вважає, що опис вкладення у цінний лист від 09.12.2021 року не може бути використаний як доказ того, що позивачеві дійсно надсилався лист-вимога від 08.12.2021 року, оскільки наданий ОСОБА_2 опис вкладення у цінний лист не містить номера поштового відправлення, не містить найменування об`єкта поштового зв`язку, дату його заповнення, а тому він не відповідає вимогам п. 61 Правил надання поштового зв`язку, а також не відповідає встановленому Порядком пересилання поштових відправлень.

Звертає увагу, що у цьому повідомленні у графі про вручення стоїть лише відмітка «виплачено» - галочка, та дата: 17.12.2021. Проте, підпис в графі «особисто», «за довіреністю» і т.д. відсутній. Тобто відмітки про отримання цього листа позивачем немає.

Зазначає, що як вбачається із листа-вимоги від 08.12.2021 р. №08/12/2021-03, Відповідач 2 зазначив про те, що загальна сума заборгованості Позивача становить 2 895 168 гривень, 62 копійки.

Водночас з цим, як вбачається із постанови державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Ярового Олександра Віталійовича про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 29.12.2020 р., загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Укрсиббанк», становила 357861 грн 06 копійок. Таким чином, Відповідач 2 безпідставно вимагає у Позивача сплатити йому кошти у розмірі 2 895 168,62 грн,

Звертає увагу, що на теперішній час відсутнє будь-яке судове рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь Відповідача 2 заборгованості у розмірі 2 895 168,62 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

2 липня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Так, законодавством передбачено відшкодування збитків іпотекодавцю. Натомість витребування спірної квартири у добросовісного набувача у даному спорі є неприпустимим.

Вказує, що скаржник не наводить жодного порушення норм як на обставини визнання спірного Договору купівлі-продажу недійсним.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Представник ТОВ «ФК «Київ Фінанс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 19.09.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Позивачем та Банком був укладений Договір іпотеки № 92895 від 19.09.2008 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за № 3734. Згідно з Договором іпотеки № 92895 від 19.09.2008 року в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, що належить Позивачу на підставі права приватної власності, а саме квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1.1. розділу 1 Договору іпотеки, Позивач передає в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: квартиру, що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто тридцять шість).

Ринкова вартість Предмету іпотеки, за домовленістю сторін, становить: 571 716 (п`ятсот сімдесят одна тисяча сімсот шістнадцять) гривень 26 копійок (ч. 1.2. розділу 1 Договору іпотеки).

Розділами 4, 5 Договору іпотеки визначені особливості та порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки у випадку не виконання Позивачем умов Кредитного договору.

Зокрема, відповідно до пунктів 4.1.1. - 4.1.3. частини 4.1. розділу 4 Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки: у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати Предмета іпотеки; в інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Пунктами 4.2.1. - 4.2.4. частини 4.2. розділу 4 Договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення на Предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України (ч. 4.3. розділу 4 Договору іпотеки).

Звернення стягнення на Предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України (ч. 4.4. розділу 4 Договору іпотеки).

Як встановлено ч. 4.5. розділу 4 Договору іпотеки, звернення стягнення на Предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

У свою чергу, частиною 5.1. розділу 5 Договору іпотеки встановлено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Пунктами 5.2.1. - 5.2.2. частини 5.2. Договору іпотеки визначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/9125/13-ц від 19.09.2013 р. з Позивача на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 532302,06 грн.

26.11.2019 державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим Олександром Віталійовичем було відкрито виконавче провадження № 60711716 на підставі виконавчого листа № 2/756/3697/13, виданого 11.12.2013 Оболонським районним судом міста Києва про стягнення із Позивача на користь Банку заборгованості, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження.

29.12.2020 державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим Олександром Віталійовичем постановлено внести зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, зокрема: зазначити в Резолютивній частині: стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу 357861,06 грн. Сума коштів до стягнення за ВД: 357861,06 грн.. Сума коштів (еквівалент у гривні): 357861,06 грн.

21.09.2021 державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Яровим О.В. було постановлено звернути стягнення на доходи Позивача, що отримує дохід у ТОВ «Фундаментал Буд» і здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 358942,47 грн., що підтверджується відповідною постановою.

06.12.2021 р. АТ «УКРСИББАНК» як цедент та ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс» як цесіонарій у зв`язку з укладенням Цедентом та Цесіонарієм Договору факторингу №06/12/1/2021 від 06.12.2021 р., уклали між собою Договір відступлення прав вимог за договором іпотеки №92895, посвідченим 19 вересня 2008 року Скляр О.С. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 3734, відповідно до умов якого до Відповідача-1 перейшли усі права вимоги за Договором іпотеки як до нового Іпотекодержателя.

07.12.2021 року новий кредитор направив Позивачу повідомлення № 25-1-03/77775 від 07.12.2021 про відступлення права вимоги за кредитним договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс», яке Позивач отримав у грудні 2021 року.

09.12.2021 на виконання положень розділу 5 Договору Іпотеки та ст.ст. 35, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» Відповідач-1 як новий Кредитор за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 19.09.2008 р. та як новий Іпотекодержатель за Договором іпотеки, направив Позивачу лист-вимогу від 08.12.2021 р. рекомендованим листом на адресу Позивача, вказану у п. 7.2. Договору іпотеки, про негайне у 30-денний термін погашення усієї суми заборгованості за Кредитним договором та про свій намір при невиконанні в зазначений термін цієї вимоги звернути стягнення на Предмет іпотеки шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки у порядку, встановленому Договором іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та/або шляхом продажу Предмету іпотеки третій особі у порядку, встановленому Договором іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

31.01.2022 р. між ТОВ «Фіанасова компанія «Київ Фінанс» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Яною Миколаївною за реєстровим номером 39. Відповідно до п. 4 укладеного Договору купівлі-продажу квартири Продавець повідомляє Покупця, що умови ст. 38 Закону України «Про іпотеку» виконані ним в повному обсязі, а саме: в порядку, передбаченому чинним законодавством України, за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу Іпотекодержателем було письмово повідомлено Іпотекодавця про свій намір укласти цей договір.

При цьому на підтвердження виконання вимог розділу 5 Договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. Відповідачем-1 було надано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення особисто Позивачу від 17.12.2021 р., яким на виконання положень розділу 5 Договору Іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» Відповідач-1 як новий Іпотекодержатель, направив ОСОБА_1 на адресу, вказану у Договорі іпотеки, лист-вимогу від 08.12.2021 р. про свій намір продати Предмет іпотеки.

На підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири 31.01.2022 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63163262, про що було зроблено запис про право власності №46442718 за ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Судом встановлено, що ані на день укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, ані на день прийняття рішення у справі Позивачем заборгованість перед АТ «Укрсиббанк» або перед його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс», погашена не була.

Як стверджує представник Позивача, адвокат Дяченко Е.В., в позовній заяві, про укладення спірного договору купівлі-продажу квартири Позивач дізнався лише у червні 2022 року, після чого звернувся до суду з цим позовом. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує неналежним повідомленням його з боку Відповідача-1 про намір продати Предмет іпотеки третій особі, порушенням встановленого розділом 5 Договору іпотеки порядку укладення спірного договору купівлі-продажу квартири та порушенням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. порядку державної реєстрації набуття Відповідачем-1 права власності на спірну квартиру.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що укладений Договір іпотеки містить відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, яке передбачає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку. Суд вважав необґрунтованим посилання Позивача на неповідомлення останнього з боку Відповідача-2 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з Відповідачем-1, а договір куплі-продажу укладений відповідно до Договору іпотеки та ЗУ «Про Іпотеку».

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦПК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною другою статті 203 ЦПК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення слід також вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 6.5 Договору Іпотеки, всі повідомлення між Сторонами здійснюються у письмовій формі.

Листування між Сторонами за цим Договором здійснюється шляхом направлення або надання однією Стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій Стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «Адреси, банківські реквізити та підписи Сторін» цього Договору або за іншою адресою, про яку Сторона повідомила іншій Стороні при зміні адреси. Підтвердженням факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення.

Отже, Договором Іпотеки було узгоджено підтвердження факту відправлення, разом з тим перелік доказів, які б підтверджували факт отримання боржником повідомлення в Договорі наведено не було.

На підтвердження отримання боржником Листу-вимогу Банк надав суду, зокрема, рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення. Разом з тим на вказаному повідомлені не міститься ані підпису ОСОБА_1 або його представника, ані відмітки ким саме отримано таке повідомлення.

З огляду на вищенаведене, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення боржника про наявність заборгованості та намір Відповідача-2 укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з Відповідачем-1.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції зробив невірний висновок, що у розглянутій справі спір виник між іпотекодавцем і третьою особою-покупцем, яка придбала предмет іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», що не передбачає такий спосіб захисту права іпотекодавця, як визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем і витребування у такого покупця законно придбаного предмета іпотеки, а передбачає лише можливість іпотекодавця вимагати від іпотекодержателя відшкодування завданих збитків.

Адже тільки у разі дотримання вимоги, передбаченої частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку», недотримання процедури, передбаченої частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку», не є підставою для визнання відповідного договору недійсним, а іпотекодавцю необхідно звертатися з вимогою про відшкодування завданих збитків.

У справі ж, яка переглядається , апеляційним судом встановили, що іпотекодержателем було порушено, як вимоги частини першої статті 35, так і частини першою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у даному випадку, кредитор, як іпотекодержатель, взагалі не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, тому не мав право продавати ОСОБА_5 належне ОСОБА_1 нерухоме майно.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 308/13017/16-ц.

Крім того, апеляційний суд враховує, що Банком не було дотримано процедури стягнення на предмет іпотеки, передбаченого Договором Іпотеки.

Відповідно до підпункту 5.2.2 Іпотечного договору, сторони визначили способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом отримання іпотекодержателем права продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, сторони за Договором іпотеки дійшли згоди, що іпотекодержатель отримує право продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки, також дійшла правового висновку про те, що він вимагає укладення додаткового договору для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 127/5022/17 (провадження № 61-13268св20), від 15 грудня 2021 року справа № 607/15719/19 (провадження № 61-17879св20), від 22 березня 2023 року у справі № 758/12047/16-ц (провадження № 61-7619ск22) та від 09 серпня 2023 року у справі № 753/17757/19 (провадження № 61-6815св22).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підпункт 5.2.2 пункту 5.2 Договору іпотеки є іпотечним застереженням за яким іпотекодержатель отримав право продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Водночас з матеріалів справи вбачається, що між іпотекодавцем і банком (до відступлення права вимоги) та/або ТОВ «ФК «Київ Фінанс» не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що укладення між ТОВ «ФК «Київ Фінанс» та ОСОБА_2 спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Яною Миколаївною за реєстровим номером 39, здійснено з істотним порушенням вимог чинного законодавства, що відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України має наслідком недійсність такого договору.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), на які посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновки про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) та у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Такі висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Також у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Отже,відчуження спірної квартиривідбулося зпорушенням законодавстваі томувідповідно доч.1ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України договір купівлі-продажу квартири є недійсним.

Позивач не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс» існують речово-правові відносини щодо права на спірне нерухоме майно, тому належним способом захисту є відповідний цим правовідносинам віндикаційний позов витребування майна. Такий спосіб захисту, обраний позивачем, не суперечить вимогам законодавства.

Стосовно вимог про скасування рішень державного реєстратора, а також скасування державної реєстрації прав відповідача, та про визнання права власності за позивачем ,то вказані способи захисту обрані позивачем не вірно і в цій частині вимог необхідно відмовити, так як не вірне обрання способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови.

З огляду на те, що виконання рішення про витребування майна проводиться шляхом скасування права власності на майно за відповідачем та реєстрації такого права за позивачем, відсутня необхідність ухвалювати рішення про скасування реєстрації права власності за відповідачем на підставі недійсного договору, а також рішення про визнання за позивачем права власності, оскільки судом встановлено, що таке право позивача не припинилось, оскільки позбавлення такого права відбулося за недійсним правочином.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідач у даній справі є першим покупцем майна у кредитора. Відповідно, проявивши розумну обачність він мав можливість у нотаріуса, перед підписанням договору ознайомитись зі змістом договору іпотеки та встановивши відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також належного отримання вимоги кредитора, відмовитись від укладення договору, в порушення як умов договору іпотеки так і вимог закону. За таких

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 962 грн, а при поданні апеляційної скарги - 7 443 грн. Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду, позов було задоволено частково з ТОВ «ФК Київ Фінанс» та ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 481 грн з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Яною Миколаївною за реєстровим номером 39, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс» та ОСОБА_2 31.01.2022 року.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею 34,58 кв. м, житлова площа 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 481 грн з кожного за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська