Номер провадження: 22-ц/813/2535/24
Справа № 947/4183/22
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Назарової М.В.,Стахова Н.В.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Котик Максим Федорович

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У лютому 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнювали та остаточно просила:

1. встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року;

2. визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки Skoda, марки Superb, 2006 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3. розірвати шлюб, що уклали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №195, зареєстрований Білгород- Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

4. в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/М від 07 серпня 2019 року, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Модерн» та ОСОБА_1 , що відповідає її вартості в розмірі 191700,00 гривень;

- визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №5/163 від 14 січня 2019, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Модерн» та ОСОБА_1 , що відповідає її вартості в розмірі 766 800,00 гривень;

- в порядку поділу спільного майна - мотоцикла SUZUKI V-STROM 650ХТА, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної власності у розмірі 129 074,00 гривень;

- виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частку грошових коштів в сумі 29 840,50 дол. США, а саме 14 920,25 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 10.06.2022 436490,42 грн.), шляхом їх стягнення з ОСОБА_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частку грошових коштів в сумі 2 275,24 грн., а саме 1 137,62 грн. шляхом їх стягнення з ОСОБА_1 ;

- в порядку поділу спільного майна - автомобіля марки Skoda, модель Suberb, 2006 року випуску,номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної власності у розмірі 116 457,00 гривень;

та стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано такими обставинами.

В жовтні 2014 року сторони почали проживати разом, орендували квартиру в АДРЕСА_1 , у якій проживали до травня 2015 року, а потім переїхали у іншу квартиру у АДРЕСА_2 та жили в ній до вересня 2015 року.

В жовтні 2015 року сторони почали проживати у квартирі в АДРЕСА_3 і проживали там до березня 2016 року, а після того, як відповідач допоміг своїм батькам з будівництвом власного будинку в сусідньому селі, сторони переїхали до квартири його батьків.

18 травня 2018 року між сторонами укладено шлюб.

Позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та обов`язки, відсутністю взаєморозуміння, сварками, втратою почуття любові та поваги один до одного, на цей час проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер, на примирення позивачка не згодна, а подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити її інтересам.

За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та під час шлюбу сторони спільно набули майно, накопичили грошові кошти, що дало можливість інвестувати в будівництво житла, а також тримати певну суму на рахунках у банку.

12.02.2016 року сторони придбали автомобіль марки Skoda, модель Superb, 2006 року випуску, 1800 куб.см., № кузова НОМЕР_1 , реєстрація авто відбулася за договором купівлі-продажу (Центр 5143).

14 січня 2019 року ОСОБА_1 та Споживче товариство «Будова-Модерн» уклали Договір асоційованого членства в споживчому товаристві №5/163.

Пунктом 2.1. цього договору вказано про обов`язок пайовика внести частку в розмірі 1 533 600,00 грн.

Об`єктом в розумінні вказаного договору є житлове приміщення (квартира) з певною площею та характеристиками, зазначеними в додатку №1, а будинком - група житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Частка виплачена у повному обсязі, про що свідчать копії квитанцій за період з 17 січня 2019 по 28.02.2019 (30 шт. по 49990,00 грн. та 1 шт. 33900,00 грн.).

07 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Будова-Модерн» укладено Договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/М.

Пунктом 2.1. Договору 2 вказано про обов`язок пайовика внести частку в розмірі 383 400,00 грн.

Частка виплачена у повному обсязі, про що свідчать копії квитанцій за період з 28 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року (7 шт. по 49990,00 грн. та 1 шт. 33470,00 грн.).

За час шлюбу сторонами придбано мотоцикл SUZUKI V-STROM 650ХТА, 2017 року випуску.

Також в АТ «Альфа-Банк» на рахунках, відкритих на ім`я відповідача наявні значні суми грошових коштів, що також підлягають поділу.

Оскільки вказане вище майно придбане сторонами в період спільного проживання однією сім`єю та під час зареєстрованого шлюбу, позивачка вважає, що воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а згоди щодо його поділу між ними не досягнуто, тому позивачка має намір поділити це майно шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки Skoda, марки Superb, 2006 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 травня 2018 року, актовий запис №195, зареєстрований Білгород- Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/М від 07 серпня 2019, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Модерн» та ОСОБА_1 , що відповідає її вартості в розмірі 191 700 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №5/163 від 14 січня 2019, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Модерн» та ОСОБА_1 , що відповідає її вартості в розмірі 766 800 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки мотоцикла SUZUKI V-STROM 650ХТА, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , у розмірі 129 074 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 920, 25 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 137, 62 грн.

В порядку поділу спільного майна - автомобіля марки Skoda, модель Suberb, 2006 року випуску,номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної власності у розмірі 116 457 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 924 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 977, 20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та поділу спільного майна подружжя, і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні таких вимог, в частині розірвання шлюбу укладеного між позивачем та відповідачем залишити без змін.

За доводами апеляційної скарги, позовна заява та додані до неї документи не містять доказів проживання однією сім`єю і не можуть їх містити в силу об`єктивної їх відсутності, так докази позивача ґрунтуються виключно на показах трьох свідків та наданих суду фотографій з її соціальних мереж, однак згідно сталої практики Верховного Суду, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Наданими відповідачем доказами про час, мету та джерела фінансування майна, що є предметом спору, спростовуються доводи позивачки про спільність такого майна. Відповідно до довідки Банку «Південний» від 07 грудня 2022 року у відповідача відкритті рахунки у банку Південний з 18 квітня 2009 року, саме з цього часу та по 2018 рік відповідач працював та накопичував грошові кошти, які стали джерелом для придбання спірного майна.

Також позивачкою не було доведено, що сторони не проживають разом саме з грудня 2021 року і, що грошові кошти, які знаходились на рахунках відповідача на день звернення до суду із позовом, були у подальшому витрачені не на потреби сім`ї. Відтак суд безпідставно вирішив питання поділу суми грошових коштів більшої ніж перебувала на рахунках ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окрім того, в оскаржуваному рішенні, покази свідків викривленні, а під час допиту свідка ОСОБА_3 20 квітня 2023 року грубо порушено процесуальне права представника відповідача, що виразилися у не допуску до зали суду при допиті свідка. При цьому, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у судовому засіданні зазначили, що спільного бюджету у сторін не було, позивач самостійно себе забезпечувала, гроші до шлюбу у відповідача не брала тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Чумаченко С.О., заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, наполягає на законності та обґрунтованості мотивів та висновків суду викладених в оскаржуваній частині рішення та просила залишити його без змін.

Також позивачка зазначає, що з наданих у першій інстанції показів свідків вбачається, що «самостійність» позивачки ототожнювалася з керівною роллю у стосунках з відповідачем, прийняттям важливих рішень під час спільного проживання як то пошук та підбір квартири для проживання сторін, доцільний розподіл спільного бюджету тощо.

Щодо не допуску представника скаржника до судового засідання під час допиту свідка ОСОБА_3 20 квітня 2023 року, представник позивачки зазначає, що представник відповідача насправді просто запізнився на судове засідання 20 квітня 2023 року, прийшовши до суду вже після закінчення судового засідання.

ОСОБА_1 вказує на відсутність спільного проживання з ОСОБА_2 у заявлений період, однак для спростування не надає копії договорів оренди квартир з адресами відмінними від зазначених у позовній заяві.

На підтвердження своєї трудової діяльності, ОСОБА_2 надавала суду трудову книжку, що вказує про її вклад у спільний бюджет з відповідачем. В 2014 році за рахунок доходів позивачки відбувалося фінансування спільного життя сторін, оскільки дійсно ОСОБА_1 не працював з серпня 2014 по липень 2015 року. Виписки з банківських рахунків, що містяться у матеріалах справи підтверджують відсутність надходжень грошових коштів ОСОБА_1 в цей період.

Скаржник не заявляв вимоги щодо визнання майна особистою приватною власністю, відтак і майно, набуте за час шлюбу і наявні грошові накопичення є спільною сумісною власністю в силу закону.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивачки заперечував проти доводів скаржника, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже предметом апеляційного перегляду є рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року у частині щодо встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю та поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року в оскаржуваній частині відповідає не у повній мірі, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, з 18 травня 2018 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , актовий запис 195 (т.1 а.с.14).

14 січня 2019 року ОСОБА_1 та Споживче товариство «Будова-Модерн» уклали Договір асоційованого членства в споживчому товаристві №5/163 (далі Договір №5/163) (т. 1 а.с. 20-32).

Відповідно до п.1.2. Договору №5/163 пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в товариство, з метою забезпечення товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі цільового внеску як частини витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього договору, а товариство зобов`язується забезпечити будівництво будинку, і, після здачі будинку в експлуатацію, передати пайовикові закріплений за ним об`єкт.

Пунктом 2.1. вказаного Договору вказано про обов`язок пайовика внести частку в розмірі 1 533 600 грн. Вказана частка виплачена у повному обсязі у період 17.01-28.02.2019 року (т.1, а.с. 33-40).

Об`єктом в розумінні Договору №5/163 є житлове приміщення (квартира) з певною площею та характеристиками, зазначеними в додатку №1, а будинком - група житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

07 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Будова-Модерн» укладено Договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/М (далі Договір №4/М) (т. 1 а.с. 41-54).

Відповідно до п.1.2. Договору №4/М пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в товариство, з метою забезпечення товариством будівництва будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі цільового внеску частини витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього договору, а товариство зобов`язується забезпечити будівництво будинку, і, після здачі будинку в експлуатацію, передати пайовикові закріплене за ним машиномісце, за умови виконання пайовиком зобов`язань за цим Договором. січня

Пунктом 2.1. вказаного Договору вказано про обов`язок пайовика внести частку в розмірі 383 400 грн. Вказана частка виплачена у повному обсязі у період 28.08-05 вересня 2019 року (т.1 а.с. 59-62).

Згідно з відповіддю СТ «Будова-Модерн» від 02 березня 2023 року на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року, заміна сторони у договорах асоційованого членства у споживчому товаристві № 4/М від 07 серпня 2019 року та № 5/163 від 14 січня 2019 року не проводилась, права та обов`язки пайовика третім особам не передавались. (т. 3 а.с. 169)

Згідно з листом Головного сервісного центру МВС від 24 січня 2022 року вих. № 31/97аз; 99аз; 100аз (т. 1 а.с. 57-58) за ОСОБА_6 зареєстровано:

- 12 лютого 2016 року автомобіль марки Skoda, модель Superb, 1800 куб. см., 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ;

- 15 липня 2021 року мотоцикл SUZUKI V-STROM 650ХТА, 649 куб.см., 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 .

Відповідно до звітів суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 про вартість об`єкта незалежної оцінки від 05 серпня 2022 року, вартість автомобілю марки Skoda, модель Superb, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 232 914 гривень (т. 3 а.с. 30-34), а вартість мотоцикла SUZUKI V-STORM 650ХТА, реєстраційний номер НОМЕР_4 , складає 258 148 гривень (т. 3 а.с. 15-19).

Згідно з відповіді АТ "АЛЬФА-БАНК" на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2022 року, за вих № 02946/БТ-32-б від 24 березня 2022 року, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) є клієнтом Банку та йому відкрито наступні карткові рахунки:

НОМЕР_7 (валюта Українська гривня), залишок коштів на рахунку відсутній, рух коштів за період з дати відкриття 23 серпня 2019 року по 23 березня 2022 року відсутній;

НОМЕР_8 (валюта Українська гривня), залишок коштів на рахунку відсутній;

НОМЕР_8 (валюта дол. США), залишок коштів на рахунку відсутній;

НОМЕР_9 (валюта дол. США), залишок коштів на рахунку відсутній;

НОМЕР_9 (валюта Українська гривня), залишок коштів на рахунку складає 5 212,38 гривень;

НОМЕР_10 (валюта Українська гривня), залишок коштів на рахунку відсутній;

НОМЕР_10 (валюта дол. США), залишок коштів на рахунку складає 165,09 доларів США. (т 1 а.с. 112)

З виписок по рахунку НОМЕР_10 (т.1 а.с. 146) вбачається залишок станом на 27 січня 2022 року (тобто на день подання позову) в розмір 29 740,50 дол. США.

В подальшому грошові кошти відповідачем були поступово зняті та станом на 24 березня 2022 року залишок коштів на рахунку НОМЕР_10 складає 165,09 доларів США.

За рахунком НОМЕР_11 станом на 27 січня 2022 року (тобто на день подання позову) баланс складав 944,02 грн. (т.2 а.с. 30зворот). В подальшому грошові кошти відповідачем рух котів по рахунку продовжився та станом на 24 березня 2022 року залишок коштів на рахунку 5 212,38 грн.

У період 2013-2021 року ОСОБА_8 працювала у ТОВ «Курортне об`єднання «Сонячний берег» та ПП «Фортеця-Тур» (т.3 а.с. 126-132).

В період ОСОБА_8 перебувала на обліку в Білгород-Дністровському міськрайонному центрі зайнятості, як безробітна з 03 грудня 2014 року по 29 квітня 2015 року та з 01 грудня 2015 року по 12 травня 2016 року (т. 3, а.с. 134).

Згідно з листом від 07 грудня 2022 року, який надано на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси № б/н від 07 листопада 2022 року,

В АБ «Південний» на ім`я ОСОБА_1 за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2021 року виявлено наступні рахунки:

- 8071 у євро від 14 вересня 2017 року, дата закриття рахунку 17 квітня 2019 року;

- 1125 у дол. США від 15 жовтня 2009 року, дата закриття рахунку 18 квітня 2019 року;

- НОМЕР_12 у євро від 29 липня 2015 року, дата закриття рахунку 04 листопада 2019 року (т. 3 а.с. 136).

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та поділу автомобілю марки Skoda, марки Superb, 2006 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зважаючи на таке.

Задовольняючи вказані позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що письмові докази, які містяться у справі та показання свідків, достеменно підтверджують той факт, що з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року, тобто до дня офіційної реєстрації шлюбу, сторони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, дбали один про одного, несли спільні витрати по утриманню майна, вважали один одного членом подружжя та мали взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду, зважаючи на таке.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі N 463/11211/19 (провадження N 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений і у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі N 199/3941/20.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Отже посилаючись на те, що в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, а саме, факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Разом з цим обсяг наданих позивачкою доказів на підтвердження вказаних обставин, не дає підстав для висновку, що між сторонами, починаючи з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року існували відносини характерні та притаманні для подружжя.

Щодо належності показів свідків як доказів, обставин, що входять у предмет доказування у цій справі, колегія суддів звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повідомляли суду обставини про які довідалися зі слів позивачки, зокрема, щодо спільного побуту сторін: бюджету, витрат, взаємних прав та обов`язків, походження коштів за які сторонами було придбано спірне майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Проте, попри визначену ст. 92 ЦПК України можливість бути допитаною, як свідок, позивачка власних показів суду, як свідок не надавала.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що показання позивача та осіб, які повідомляють про обставин, що ґрунтуються на повідомленнях останнього, не є належним та достатнім, у розумінні ст.ст. 77,80 ЦПК України, доказами відповідних обставин у справі.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Окрім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі N 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі N 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі N 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі N 694/1540/20).

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі N 199/3941/20.

Отже, за наявних у справі доказів, відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності в сторін у період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя, зокрема, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства, проведення спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї.

Колегія суддів виснує, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати вказане майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а відповідно і вирішувати питання щодо його поділу.

Щодо задоволення судом позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, набутого за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів, погоджуючись із висновками та мотивами суду першої інстанції щодо поділу такого між сторонами у рівних частинах, зважає на таке.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21 грудня 2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

З огляду на вказане, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, потрібно ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачкою матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладені відповідачем заперечення щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, потрібно зробити висновок, що відповідач, наполягаючи на тому, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, зароблені їм до реєстрації шлюбу із позивачкою, а саме у період 2009 2018 роки, повинен був довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, зокрема, факт придбання спірного майна саме за вказані грошові кошти.

Проте, з виписок по особистим рахункам ОСОБА_1 за період 2009 2018 років вбачається регулярне знаття ним готівки. При чому жодних доказів на підтвердження того, що саме зняті у вказаний період з банківських рахунків готівкові кошти були використані для придбання спірного майна, як на те посилається відповідач, ним не було надано ані суду першої, ані апеляційної інстанції.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав, для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, а отже і відхиляє протилежні доводи апеляційної скарги.

Також колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться до суб`єктивних, не підтверджених жодними доказами, твердження ОСОБА_1 про недоведеність припинення сторонами шлюбних відносин у січні 2022 року. Так, скаржником не тільки не надано доказів щодо продовження між сторонами шлюбних відносин після січня 2022 року, а і взагалі не зазначено про такі обставини.

Разом цим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів виснує про хибність висновку суду першої інстанції про звернення позивачки ОСОБА_2 до суду 24 січня 2022 року, а відтак і обрахування із цієї дати припинення шлюбних відносин між сторонами. Так, попри датування відповідної позовної заяви 24 січня 2022 року, з відбитку календарного штемпеля на конверті, у якому до ОСОБА_2 , було направлено відповідний позов, вбачається, що відправлення було надіслано до суду 27 січня 2022 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність зменшення суми виділених у власність ОСОБА_2 грошових коштів.

Так, оскільки згідно виписок по рахунках НОМЕР_10 (т.1 а.с. 146) та НОМЕР_10 (т.2 а.с. 30зворот) вбачається залишок станом на 27 січня 2022 року (тобто на день подання позову) в розмір 29 740,50 дол. США та 944,02 грн відповідно, 1/2 частини таких, що підлягає виділенню позивачці шляхом їх стягнення на її користь з відповідача є 14 870,25 дол. США та 472,01 грн відповідно.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно та обґрунтовано виснував про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак залишив поза увагою неналежність та недостатність доказів, що містяться у справі щодо наявності у сторін у період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя, і дійшов хибного висновку про задоволення цих позовних вимог.

Щодо виділення ОСОБА_2 , шляхом стягнення з ОСОБА_1 , 1/2 частини набутих за час перебування у шлюбі грошових коштів, рішення суду потрібно змінити, шляхом зменшення відповідних сум, зважаючи на невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відкриваючи провадження у справі за апеляційною скаргою, зважаючи на те, що апеляційна скарга була подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, цивільна справа перебувала у суді першої інстанції, що перешкоджало вирахуванню ціни позову, апеляційний суд дійшов висновку про достатність сплати скаржником судового збору на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, виходячи з обсягу фактично сплаченого скаржником судового збору.

При цьому апеляційним судом було окремо роз`яснено, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо судом буде встановлено, що визначена позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна, раніше визначений судом судовий збір буде скореговано з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору, відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Після надходження матеріалів цивільної справи, апеляційним судом встановлено, що, з огляду на подання позивачкою позову у 2022 році, який складався з майнових вимог розмір яких, з урахуванням заяви про їх збільшення, склав 1 616 257,49 грн та двох вимог не майнового характеру, ОСОБА_2 належало сплатити 14 389,8 грн судового збору за подання позовної заяви (992,4*2+12 405), з яких сплачено було лише 9 427,80 грн.

Тож, оскаржуючи рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року у частині задоволення судом першої інстанції однієї вимоги немайнового характеру та усіх майнових вимог, скаржнику ОСОБА_1 належало сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 20 096,10 (992,4+12 405)*150%), з яких сплачено було лише 14 886 грн.

Відповідно до ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки до яких дійшов апеляційний суд, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню сума недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 210,10 грн, та на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 2 398,76 грн.

При цьому, відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України, колегія суддів не вирішує питання перерозподілу судового збору за подання позовної заяви, оскільки після такого, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави є більшою ніж стягнута судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року, визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки Skoda, модель Superb, 2006 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та його поділу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2014 року по 17 травня 2018 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та поділу автомобілю марки Skoda, модель Superb, 2006 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Змінити рішення суду у частині виділеної у власність ОСОБА_2 1/2 частки грошових коштів, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму з 14 920, 25 доларів США до 14 870,25 дол. США та з 1 137, 62 грн до 472,01 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 210,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_13 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 398,76 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2024 року.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді М.В. Назарова

Н.В. Стахова