УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Київ

справа № 756/1819/23

провадження № 61-8169ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (за зустрічним позовом відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за зустрічним позовом позивач) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

за первісним та зустрічним позовами: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко Ольга Вікторівна, на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дитини та встановлення днів для спілкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради

Київської області, про визначення місця проживання дитини та відібрання/повернення дитини за місцем її постійного проживання,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дитини та встановлення днів для спілкування.

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та відібрання/повернення дитини за місцем її постійного проживання.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила:

- заборонити ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду у цій справі вчиняти дії щодо зміни місця навчання дитини ОСОБА_4 у школі І-ІІІ ступенів № 225 Оболонського району міста Києва ( АДРЕСА_1 );

- зобов`язати ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду в цій справі утриматися від самовільної (без письмової згоди матері ОСОБА_2 ) зміни місця навчання дитини ОСОБА_4 ;

- утриматися від вчинення перешкод у будь-який спосіб (шляхом ізоляції дитини, відібрання у неї телефону, заборони спілкування тощо) у спілкуванні ОСОБА_4 з ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 перешкоджає у спілкуванні ОСОБА_2 з дочкою, не надає можливості матері виховувати та дбати про дочку. Також намагається змінити місце її навчання, перевести дитину зі школи, у якій вона навчалася та навчається до теперішнього часу.

Вказувала, що батько дитини створює штучні перешкоди у спілкуванні матері

з дитиною, ігнорує обговорення її навчання, виховання, оздоровлення та відпочинку, при спробах зустрічей з дочкою влаштовує скандали і провокації.

Зазначала, що від дочки та керівництва школи їй стало відомо, що ОСОБА_1 має наміри без її згоди перевести дочку на навчання до м. Ірпінь. ОСОБА_1 звертався до школи з метою отримання документів для переведення дочки

до іншого навчального закладу.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_2 звернулася із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 самовільно (без письмової згоди матері дитини ОСОБА_2 ) змінювати місце навчання та навчальний заклад дитини ОСОБА_4 , 2012 року народження.

В задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова М. С. залишено

без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Оболонського районного суду міста Києва

від 13 вересня 2023 року та постановою Київського апеляційного суду

від 3 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко О. В., 3 червня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Вказана касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження і ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко О. В., заявляє клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

В обґрунтування вказує, що копію оскаржуваної постанови апеляційного суду отримав 3 травня 2024 року.

На підтвердження зазначеного ОСОБА_1 надав копію супровідного листа Київського апеляційного суду від 3 травня 2024 року, скріншот екрану, з якого вбачається, що копію постанови суду апеляційної інстанції направлено Київським апеляційним судом 3 травня 2024 року.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданими доказами, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженняухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року заявник визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19, від 21 липня 2021 року

у справі № 404/3499/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18,

від 4 вересня 2020 у справі № 264/3435/18-ц.

Також зазначає, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки письмовим поясненням ОСОБА_4 , які були надані нею у присутності батька його адвокату Гончарову М. С.

Крім того, найкращим інтересам дитини буде відповідати її навчання в оновленому, оздобленому за останніми технологічними тенденціями, з прогресивною навчальною програмою Ірпінському ліцеї № 1 Ірпінської міської ради Бучанського району Київської області. При цьому, цей навчальний заклад знаходиться в декількох хвилинах від місця проживання ОСОБА_4 та її батька, керівництво цього закладу охоче надало згоду на зарахування ОСОБА_5 до складу його учнів, з яких велика кількість теперішні друзі ОСОБА_5 , з якими вона має міцний емоційний зв`язок.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу і частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з листа школи І-ІІІ ступенів № 225 Оболонського району міста Києва, з якого вбачається, що батько ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_4 вчиняє дії для здійснення переведення дитини до однієї зі шкіл міста Ірпінь Київської області за відсутності згоди матері дитини.

Проте законом прямо дозволено батькам право вибору навчального закладу та зміни, в інтересах дитини, місця навчання, при цьому така зміна має погоджуватись між батьками і не вчинятись самовільно.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового забезпечення позову суд апеляційної інстанції погодився і не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як

до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися

до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з пунктом 3 частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх

невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо

при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Встановивши, що ОСОБА_1 вчинялись дії для здійснення переведення дитини до однієї зі шкіл міста Ірпінь Київської області за відсутності згоди матері дитини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку

про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 та вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 самовільно (без письмової згоди матері дитини ОСОБА_2 ) змінювати місце навчання та навчальний заклад дитини ОСОБА_4 .

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення,

а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Заборона одному з батьків самовільно (без письмової згоди другого з батьків) змінювати місце навчання та навчальний заклад дитини є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням

її інтересів.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором)

між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися

з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи,

які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних

для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів

своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право

і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний

і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку

її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги

до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Системний аналіз норм права дає підстави вважати, що батьки уповноважені спільно приймати рішення щодо основних питань, пов`язаних з вихованням

і розвитком дитини: здоров`я, освіти, релігії та духовності, спортивних гуртків

та інших позашкільних активностей. Батько не має право одноособово приймати рішення з перелічених питань, ігноруючи позицію матері.

Зміна місця проживання та навчання дитини вважаються фундаментальними питаннями і вирішуються за спільною згодою батьків, незважаючи на окреме проживання батьків і проживання дитини з одним із батьків.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги про те, що найкращим інтересам дитини буде відповідати її навчання в Ірпінському ліцеї № 1 Ірпінської міської ради Бучанського району Київської області, є необґрунтованими.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22 (провадження № 61-6283св23).

З урахуванням предмета позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення зустрічного позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права

без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19, від 21 липня 2021 року

у справі № 404/3499/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18,

від 4 вересня 2020 у справі № 264/3435/18-ц, відхиляється касаційним судом, оскільки Верховний Суд переглядав у касаційному порядку судові рішення в цих справах по суті спору, а не щодо забезпечення позову шляхом заборони одному з батьків самовільно (без письмової згоди другого з батьків) змінювати місце навчання та навчальний заклад дитини.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування

їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено,

що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти

такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть

не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання

не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко О. В., на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року є необґрунтованою,

а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним

і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»

(Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення

у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко О. В., на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 3 квітня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Денисенко Ольга Вікторівна, на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дитини та встановлення днів для спілкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та відібрання/повернення дитини за місцем її постійного проживання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська