КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 359/1379/23 Головуючий у суді першої інстанції - Журавський В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6926/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бориспільської міської ради Київської області, третя особа: Управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради Київської області, про скасування рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передачу земельної ділянки у користування,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Бориспільської міської ради Київської області про скасування рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передачу земельної ділянки у користування, який мотивував тим, що рішенням Бориспільської міської ради №1246-14-VIII від 26 жовтня 2021 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) у м. Бориспіль (землі житлової та громадської забудови)» був наданий дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею у межах 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що внаслідок відведення земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_2 було перекрито виїзд із земельної ділянки, що належить йому, зокрема, через встановлені ворота з гаражу.

Крім цього, зазначав, що ОСОБА_2 було передано під забудову земельну ділянку, на якій розташований водовідвід, облаштований ним, та частину дороги загального користування.

Відтак, позивач ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення Бориспільської міської ради від 26 жовтня 2021 року про надання в користування водовідводу; залишити в силі рішення Бориспільської міської ради від 27 травня 2012 року про надання в користування ОСОБА_1 водовідводу; передати в довічне користування земельну ділянку, яка перебуває в його користуванні на підставі договору оренди його сину ОСОБА_3 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що з 1995 року він є власником земельної ділянки на розі вулиць Білоозерська та 8-го Березня, виїзд з якої згідно плану на вулицю 8-го Березня, в подальшому переобладнано ним виїзд на вулицю Білоозерську.

Вказує, що оскільки земельна ділянка розташована в низині, то вона весь час була затоплена водою й в 2012 році Бориспільською міською радою йому була надана в оренду на десять років земельна ділянка по АДРЕСА_2 під водовідвід, для пониження ґрунтових вод.

Апелянт наголошує, що рішення Бориспільської міської ради Київської області про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_2 порушує його права, оскільки він не матиме виїзду зі своєї ділянки, а також це призведе до затоплення його земельної ділянки та забудови.

Вважає, що судом незаконно відмовлено йому у задоволенні клопотання про виклик та допит мера Бориспільської міської ради Київської області ОСОБА_8 та начальника архітектури ОСОБА_4 , оскільки апелянт вважає, що належне встановлення мотивів та обставин передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 неможливе без їх пояснень.

Також посилається на те, що оплатити судову будівельну експертизу він не спроможний, оскільки є пенсіонером.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.

19 червня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Бориспільської міської ради Київської області, відповідно до якого наголошує, що оскаржуване рішення міської ради від 26 жовтня 2021 року є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, а відтак не може бути скасованим, адже його реалізовано шляхом виготовлення проекту землеустрою з подальшим зверненням щодо його затвердження та отримання земельної ділянки у власність.

Відповідач вважає, що апелянт не надав суду доказів накладення (перетину) між собою земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 або іншого порушення його прав зі сторони відповідачів. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 користується частиною земельної ділянки позивача.

У відзиві посилається також на те, що вимога ОСОБА_1 про залишення в силі рішення Бориспільського міської ради від 27 травня 2012 року №1921-23-VI «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,03 га в оренду для городництва громадянину ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 » є безпідставною, необґрунтованою та заявленою всупереч нормам законодавства, оскільки таке рішення ніким не скасовано, воно є актом одноразового використання, та є повністю реалізованим шляхом укладення договору оренди строком на 10 років.

Натомість вимога про передачу його сину ОСОБА_5 , який не є учасником справи, в довічне користування земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні відповідно до договору оренди є безпідставною, а сам позивач має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк після закінчення строку оренди. Чинним законодавством не передбачено передачу земельних ділянок в довічне користування під городництво громадянам.

Вказуючи, що апелянтом не надано будь-яких доказів на підтвердження порушення його прав, Бориспільська міська рада Київської області у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При апеляційному розгляді справи представник Бориспільської міської ради - Рожкова Ж.Р. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги посилалася на те, що доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду.

Відповідач у справі ОСОБА_2 також заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що земельна ділянка, щодо якої Бориспільською міською радою ухвалено рішення № 1246-14-VIII про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по АДРЕСА_1 , площею 0.10 га. є вільною, безпосередньо із земельною ділянкою позивача не межує, а тому права позивача ухваленим рішенням міської ради цим не порушуються.

Позивач/апелянт у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням, до суду апеляційної інстанції не з`явився. При цьому подав заяву про розгляд поданої ним апеляційної скарги за його відсутності ( а.с. 190 т.1)

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності належно повідомленого апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Бориспільської міської ради Рожкової Ж.Р., відповідача у справі ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що рішенням Бориспільського міської ради №1921-23-VI від 27 березня 2012 року ОСОБА_1 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,03 га в оренду для городництва по АДРЕСА_2 (а.с.22).

За змістом висновку Управління містобудування та архітектури №10/1-09 (а.с.23) земельна ділянка орієнтовною площею до 0,0300 га по АДРЕСА_1 перебуває в користуванні ОСОБА_1 для пониження ґрунтових вод та виконує функції водопоглинення для існуючої поряд індивідуальної забудови. Тому Управління містобудування та архітектури погодило місце розташування земельної ділянки в оренду зі збереженням штучної копанки по АДРЕСА_2 площею до 0,0300 га без права забудови.

Рішенням Бориспільської міської ради №5243-67-VII від 17 грудня 2019 року був затверджений проект землеустрою про надання у користування ОСОБА_1 на умовах оренди земельної ділянки для городництва площею 0,0287 га з кадастровим номером :09:078:0058 по АДРЕСА_2 (а.с.82).

На підставі цього рішення між ОСОБА_1 та Бориспільською міською радою був укладений договір оренди землі від 09 січня 2020 року, за умовами якого Бориспільська міська рада передала ОСОБА_1 у платне користування земельну ділянку площею 0,0287 га для городництва у АДРЕСА_2 строком на 10 років. (а.с.57-61).

В свою чергу, рішенням Бориспільської міської ради №1246-14-VIII від 26 жовтня 2021 року був наданий дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 (а.с.21).

Рішенням Бориспільської міської ради №1747-19-VIII від 18 лютого 2022 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0925 га з кадастровим номером :09:078:0065 по АДРЕСА_1 (а.с.54).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце розташування земельної ділянки площею 0,0925 га з кадастровим номером :09:078:0065 по АДРЕСА_1 , яка передана у власність ОСОБА_2 не відповідає вимогам генерального плану м. Борисполя та іншій містобудівній документації. У зв`язку з цим, у Бориспільської міської ради були відсутні підстави для відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.

Крім того, позивачем у справі не доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером :09:078:0065, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , накладається чи перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером :09:078:0057, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі.

З цієї підстави суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що передавши у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, було порушено право позивача на користування водовідводом, який ним облаштований, а також перекрито виїзд із земельної ділянки.

При цьому, судом критично оцінено надані позивачем фотоматеріали (а.с. 12,77), а також письмові докази схеми №3-5, №6 (а.с. 17-19,28), скірн-шоти з Google-карти (а.с.76) в якості допустимих доказів. Оскільки накладення меж земельних ділянок потребує спеціальних знань в сфері землевпорядкування, що в силу положень визначених ч. 2 ст. 102 ЦПК України вказана обставина може бути підтверджена або спростована виключно висновком експерта.

З врахуванням викладених обставин, суд виснував про відсутність правових підстав для скасування рішення Бориспільської міської ради №1246-14-VIII від 26 жовтня 2021 року, яким ОСОБА_2 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Необґрунтованим суд визнав і вимогу пред`явлену позивачем про залишення в силі рішення Бориспільської міської ради від 27 травня 2012 року №1921-23-VI «Про надання дозволу на розробку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,03 га в оренду для городництва громадянину ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 », оскільки жодною зі сторін по справі не оспорюється вищевказане рішення Бориспільської міської ради, в тому числі право оренди позивача земельної ділянки площею 0,0287 га для городництва у АДРЕСА_2 .

Вищевказане рішення Бориспільської міської ради у встановленому порядку було реалізовано шляхом укладення договору оренди землі. При цьому, після закінчення строку дії договору оренди, тобто після 09 січня 2030 року, позивач наділений переважним правом на продовження строку дії договору оренди.

Вимогу позивача про передачу в довічне користування земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні на підставі договору оренди, своєму синові ОСОБА_6 , також визнав безпідставною оскільки ОСОБА_7 не є учасником справи, тому суд не вправі вирішувати питання про його права та обов`язки.

Апеляційний суд повністю погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої-третьої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом статті 80 ЗК України до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (стаття 83 ЗК України).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок зі земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2 га (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проєкту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проєкту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розробку проєкту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №380/624/16-ц, (провадження № 14-301цс18), від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20), Верховного Суду від 22 лютого 2024 року в справі № 673/554/21 та інші).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначила, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

За змістом статті 118 ЗК України завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є саме затвердження проєкту землеустрою та передача (надання) земельної ділянки у власність. Таким чином, реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, чи погодження проєкту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади, чи органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проєкт землеустрою та передання земельної ділянки.

Такі висновки Верховний Суд сформулював у постановах від 29 травня 2024 року у справі № 531/500/22 ( провадження № 61-982св24), від 27 березня 2024 року в справі № 695/1038/22 (провадження № 61-8921св23), від 11 квітня 2024 року в справі № 607/10862/22 (провадження № 61-13281св23) та від 02 червня 2021 року в справі № 700/316/20-ц (провадження № 61-3508св21).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований статтею 123 ЗК України.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 903/857/18 та від 20 серпня 2019 року у справі № 911/714/18.

Також, у постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 910/21404/17 вказано, що підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до пунктів "а", "б" частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 321050000:09:078:0060. Даний факт сторонами не заперечувався, та підтверджується планом земельної ділянки, наданим позивачем при зверненні до суду та листом заступника голови Бориспільської міської ради від 16 жовтня 2022 року (а.с. 7, 26, т. 1).

Також судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 рішенням Бориспільської міської ради від 27 березня 2012 року №1921-23-VI надано дозвіл на розробку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,03 га в оренду для городництва громадянину ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 (а.с.22 т.1).

Рішенням Бориспільської міської ради №5243-67-VII від 17 грудня 2019 року був затверджений проект землеустрою про надання у користування ОСОБА_1 на умовах оренди земельної ділянки для городництва площею 0,0287 га з кадастровим номером :09:078:0058 по АДРЕСА_2 та на підставі цього рішення між ОСОБА_1 та Бориспільською міською радою був укладений договір оренди землі від 09 січня 2020 року, за умовами якого Бориспільська міська рада передала ОСОБА_1 у платне користування земельну ділянку площею 0,0287 га для городництва у АДРЕСА_2 строком на 10 років. Вказані обставини сторонами визнанні та не оспорюються.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та орендарем земельної ділянки по АДРЕСА_2 має право на захист порушених прав щодо користування вказаними земельними ділянками.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про скасування рішення Бориспільської міської ради №1246-14-VIII від 26 жовтня 2021 року, яким ОСОБА_2 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів щодо порушення його прав власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та орендаря земельної ділянки по АДРЕСА_2 ухваленням вище рішенням Бориспільської міської ради.

Більш того, вказане рішення Бориспільської міської ради №1246-14-VIII від 26 жовтня 2021 року фактично є реалізованим, оскільки із матеріалів справи вбачається, що рішенням Бориспільської міської ради №1747-19-VIII від 18 лютого 2022 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0925 га з кадастровим номером :09:078:0065 по АДРЕСА_1 , а тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог законним та обґрунтованим.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині залишення в силі рішення Бориспільської міської ради від 27 травня 2012 року №1921-23-VI «Про надання дозволу на розробку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,03 га в оренду для городництва громадянину ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 », оскільки жодною зі сторін по справі не оспорюється вищевказане рішення Бориспільської міської ради, в тому числі право оренди позивача земельної ділянки площею 0,0287 га для городництва у АДРЕСА_2 .

Посилання апелянта на те, що виділена йому в оренду земельна ділянка площею 0,03 га по АДРЕСА_2 під водовідведення передана у власність ОСОБА_2 є не доведеними та спростовуються матеріалами справи.

Так, із топографічної зйомки виконаної ТОВ «Геометр груп» вбачається, що земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_2 не є суміжною та не накладається на земельні ділянки позивача ОСОБА_1 ( а.с.18, 19 т.1). Між даними земельними ділянками мається проїзд. Дані обставини позивачем не спростовані.

Перевіряючи доводи апелянта в частині незадоволення судом першої інстанції його вимог про передачу в довічне користування орендованої ним земельної ділянки під огородництво та водовідводу його сину ОСОБА_5 , 11 лютого 1986 року, колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та обставини справи.

01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, визначений у частині другій статті 92 ЗК України.

Згідно з положеннями частини другої статті 92 ЗК України, право на набуття права постійного користування земельною ділянкою державної та комунальної власності, без встановлення строку (довічного користування) для фізичних осіб - громадян України, не передбачено.

Титульний володілець, зокрема постійний користувач земельних ділянок, може вимагати надання судового захисту у спосіб, який закон надає власнику такого майна.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 720/1657/16, провадження № 61-39694св18.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Бориспільської міської ради від 27 травня 2012 року №1921-23-VI позивачу у справі ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,03 га в оренду для городництва по АДРЕСА_2 .

Рішенням Бориспільської міської ради від 17 грудня 2019 року №5243-67-VIIзатверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,0287 га в оренду для городництва по АДРЕСА_2 та встановлено річну орендну плату у розмір 1% від нормативної грошової оцінки (а.с. 70).

09 січня 2020 року між Бориспільською міською радою, як власником земельної ділянки та орендодавцем з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як орендарем, укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 10 років (а.с. 57-61 т.1).

Таким чином позивач у справі є орендарем вказаної земельної ділянки, а не користувачем, а тому має право вимагати захисту його права оренди на вказану земельної ділянки.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 - син позивача у справі не є стороною у вказаній справі, а тому питання щодо захисту його права не може бути предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв