ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/29014/23

Провадження № 22-ц/4820/1196/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , які подані представником ОСОБА_7 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2024 року та на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2024 року (суддя Козак О.В.)

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів.

В обґрунтування наведених вимог зазначав, що 09.01.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики №023, відповідно до п.1.1. якого позикодавець передав позичальникові позику в сумі 60000,00 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 1458000 грн, за курсом продажу доларів США у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3 договору позикодавець зобов`язався передати позичальникові зазначену в п.1.1 суму протягом 1 (одного) місяця з моменту підписання цього договору. Сторони погодили, що факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України. Повернення суми позики здійснюється позичальником в термін до 09 січня 2021 року. Позичальник повертає суму позики в готівковій формі. На підтвердження отримання ОСОБА_5 коштів відповідно до умов договору ним власноручно була складена розписка від 09.01.2020.

06.02.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода №1 до договору, відповідно до якої сторони внесли зміни до умов договору, а саме викласти п.1.1 договору позики у новій редакції: «1.1. За даним договором позикодавець передає позичальникові позику в сумі 120000,00 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 2916000 грн за курсом продажу доларів США у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі.». 06.02.2020 ОСОБА_5 складено розписку, відповідно до якої загалом по договору та додатковій угоді на дату складання розписки він отримав кошти в сумі 120000 доларів США.

07.02.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, відповідно до п. 1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_5 свого обов`язку за Договором позики та додатковою угодою на загальну суму 120000,00 доларів США. Поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед кредитором за порушення зазначеного зобов`язання боржником. Пунктом 2 договору поруки передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу та відсотків.

Крім цього, 14.06.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до п. 1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_5 свого обов`язку за Договором позики та додатковою угодою на загальну суму 120000,00 доларів США. Поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед кредитором за порушення зазначеного зобов`язання боржником. Пунктом 2 договору поруки передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу та відсотків.

Зазначав, що 15 липня 2021 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про стягнення солідарно на його користь суму боргу за договором позики №023 від 09.01.2020 у розмірі 120 000,00 доларів США, а також процентів у розмірі 36100 доларів США 79 центів, 3% річних у розмірі 1 844 доларів США 38 центів та пеню у розмірі 120 000,00 доларів США, а всього - 277 945 доларів США 17 центів. В рахунок погашення вказаної заборгованості позивач просив суд звернути стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09.01.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , посвідченого Новченковим І.В. приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, за реєстром №49.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі №686/17191/21 позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36100,79 долара США, три проценти від простроченої суми в розмірі 1844,38 долара США та пеню в розмірі 10 000 доларів США. В рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер :01:006:0297, які належать ОСОБА_8 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2558948 грн за мотель та 1815406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вказував, що станом на день подачі позову грошові зобов`язання ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , що виникли на підставі договору позики №023 від 09.01.2020 та рішення суду у справі №686/17191/21 є невиконаними в повному обсязі. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом про стягнення з відповідачів на користь позивача 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та 30% відсотків за користування чужими коштами в порядку ст. 1048 ЦК України.

Вважав, що по теперішній час, зобов`язання взяті на себе сторонами на підставі договору позики №023 від 09.01.2020 та рішення суду у справі №686/17191/21 є невиконаними в повному обсязі, Позичальник продовжує користуватися коштами позикодавцями, а тому, підлягають до стягнення і проценти за користування такими коштами. З врахуванням наведеного, просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в загальному розмірі: 102 802 доларів США 19 центів, з яких: 2199 доларів США 45 центів - 3% річних; 100 602 доларів США 74 центів - 30% відсотків за користування чужими коштами, та стягнути судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2199,45 доларів США - три проценти річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 287,19 грн судового збору, в рівних частинах з кожного по 95,73 грн.

05 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у вказаній заяві зазначав, що 25.12.2023 між адвокатом Венгером Д.О. та ОСОБА_2 було укладено договір-доручення №25/12/2023. 05.04.2024 між сторонами вказаного договору підписано акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 30000 грн. Тому, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30000 гривень.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2024 року заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 29358 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 100602 доларів США 74 центів 30% за користування чужими коштами та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. При цьому, посилається порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказує, що посилання судом першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суд від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 не є релевантним до спірних правовідносин, що виникли в межах даної справи, оскільки в межах наведеної справ вирішувався спір щодо стягнення сум в межах кредитного договору. Дані відносини хоч і мають спільні риси, проте, не є тотожними, виходячи навіть з суб`єктного складу, де стороною кредитного договору є банківська чи інша фінансова установа. Тобто, предметом спору у поточній справі є інші за змістом правовідносини, які не є подібними, з тими, що були предметом дослідження у справі №444/9519/12, а отже судом першої інстанції в основу рішення взято висновки, що не підлягають застосуванню в межах даного спору.

Зазначає, що судом першої інстанції також не в повній мірі з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, зокрема в частині визначення строку нарахування відсотків за користування чужими коштами за процентною ставкою 30% виключно в термін до 09.01.2021 та факту припинення нарахування таких відсотків.

Звертає увагу суду, що в даному випадку п. 1.4. та п. 6.1. договору позики мають застосовуватися в сукупності, оскільки складені на захист інтересів позикодавця з метою уникнення свідомого порушення боржником умов договору для можливості уникнути сплат процентів за повною ставкою в розмірі 30%. Адже боржник та його поручителі в спірній ситуації, усвідомлюючи можливість бути звільненими від сплати 30% за користування чужими коштами, після завершення строку надання позики, тобто з 10.01.2021, можуть свідомо порушити умови договору позики в частині повернення основної суми боргу, та продовжити користування коштами у власних цілях. Оскільки в такому випадку вони зможуть користуватися грошовими коштами під мінімальний процент - 3% річних, тобто на умовах нижче від ринкових, та як пропонуються банками, де річна ставка сягає від 18% до 40 % в залежності від умов кредиту. Фактично, по теперішній час, зобов`язання взяті на себе сторонами на підставі договору позики №023 від 09.01.2020 та рішення суду у справі №686/17191/21 є невиконаними в повному обсязі, позичальник продовжує користуватися коштами позикодавця, а відповідно, підлягають до стягнення і проценти за користування такими коштами. Вказує, що жодних обмежень щодо одночасного нарахування та солідарного стягнення з відповідачів 30% за користування чужими грошовим коштами та 3% річних за порушення грошових зобов`язань, за умови, якщо сторони самі встановили такий порядок нарахування відсотків в договорі - немає.

Посилання суду на те, що у випадку спливу строку кредитування припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом вважає помилковим, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли з договору позики. Повернення боргу (навіть часткове) не може припиняти нарахування процентів у визначеній ставці на суму заборгованості, яка фактично не була повернута кредиторові.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повернути без розгляду.

Вказує, що на адресу ОСОБА_4 не надходили копія заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, попередній розрахунок та копії доказів на підтвердження зазначених витрат, а тому вважає, що суд першої інстанції повинен був повернути таку заяву без розгляду на підставі ч.4 ст. 18 ЦПК України.

Крім того, зазначає, що представник відповідача не зазначив та не обґрунтував час, який був витрачений на підготовку відзиву та участі в судових засіданнях, спiвмiрність такої винагороди зі складністю справи, не надав доказів на підтвердження того, що підготовка відзиву на позовну заяву та участь у одному судовому засіданні на стадії розгляду справи по суті відповідає сумі, яку стягнув суд додатковим рішенням. Відповідно до акта прийому-передачі наданих послуг від 05.04.2024, адвокат Венгер Д.О. надав клієнту ОСОБА_2 правничу допомогу в Хмельницькому міськрайонному суді по справі 686/29014/23 на загальну суму 30 000 грн. Однак, у акті не зазначено які саме послуги надано, скільки часу адвокат витратив на вказані надані послуги, скільки часу він витратив на участь в судових засіданнях та скільки взагалі відвідав таких судових засідань, а також розшифрування кожної з послуг (якого вони обсягу, тощо).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційні скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційні скарги залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на основне рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягає, апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 09.01.2020 між ОСОБА_4 (позикодавцем) та ОСОБА_5 (позичальником) укладено договір позики №023 та 06.02.2020 та додаткову угоду №1 від 06.02.2020, за умовами яких позичальнику було надано позику у сумі 120000 доларів США з кінцевим терміном її повернення до 09 січня 2021 року та з оплатою 30 відсотків річних.

Згідно з п. 6.1. договору, термін його дії починається з моменту передачі позикодавцем позичальникові суми позики й закінчується після виконання прийнятих на себе зобов`язань сторонами відповідно до умов договору.

На підтвердження отримання коштів 09.01.2020 та 06.02.2020 ОСОБА_5 були складені розписки, за якими він отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 120 000 доларів США та отримані кошти зобов`язався повернути в термін до 09.01.2021 у готівковій формі в доларах США, відповідно до умов договору позики.

07.02.2020 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики №023 від 09.01.2020р. та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та 14.06.2020 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , з кожним окремо укладено договори поруки. Відповідно до яких, поручителі зобов`язалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за договором позики у повному обсязі таких зобов`язань. При цьому, умовами договору визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.2 договорів поруки).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі №686/17191/21 стягнуто солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36100,79 долара США, три проценти від простроченої суми в розмірі 1844,38 долара США та пеню в розмірі 10 000 доларів США. В рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер :01:006:0297, які належать ОСОБА_8 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2558948 грн за мотель та 1815406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 роrу рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року змінено, виключено з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_8 ; рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 120000 доларів США пені; змінено розподіл судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №686/17191/21, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасовано та залишено в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року.

Судовим рішенням з відповідачів в солідарному порядку було стягнуто на користь позивача суму позики - 120000 доларів США, 30% річних відповідно до п.1.2 договору позики №023 від 09.01.2020 та ст.1048 ЦК України за період з 09.01.2020 по 09.01.2021 в сумі - 36100,79 долара США, а також 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в сумі 1844,38 долара США за період з 10.01.2021 по 15.07.2021.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом грошові зобов`язання відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 перед ОСОБА_4 , що виникли на підставі договору позики №023 від 09.01.2020 та рішення суду у справі №686/17191/21, не виконані.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що позика та нараховані проценти повинні бути повернуті позичальником до 9 січня 2021 року.

Таким чином, починаючи з 10 січня 2021 року, відповідачі мали обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, яка застосована судом першої інстанції, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме після 09 січня 2021 року. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому обґрунтовано відмовив в задоволення позовних вимог про стягнення відсотків в розмірі 30% річних за користування чужими грошовим коштами за період з 10.01.2021 по 26.10.2023.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про помилковість застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, оскільки правовідносини у зазначеній справі та правовідносини у даній справі мають однакове нормативно-правове регулювання.

Безпідставним є доводи апеляційної скарги про те, що жодних обмежень щодо одночасного нарахування та солідарного стягнення з відповідачів 30% річних за користування чужими грошовими коштами та 3% річних за порушення грошового зобов`язання, за умови якщо сторони самі не встановили такий порядок нарахування відсотків в договорі немає. Оскільки проценти за користування кредитом проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування».

Відповідно, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення позичальником вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних). А тому, поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України.

Щодо оскарження скаржником додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення витратна професійну правничу допомогу слід зазначити.

Згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача та користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати є обґрунтованими, пропорційними та розумними, при цьому, позивачем не надано доказів не співмірності таких витрат.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23)).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду №346/2744/21 від 22 квітня 2024 року.

Матеріалами справи встановлено, що у відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи становить 30000 грн, докази щодо витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Разом з тим, ні до відзиву, ні до закінчення судових дебатів, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доказів понесення відповідних судових витрат не надали, а подали ці докази (договір-доручення про надання правової допомоги №25/12/23 від 25 грудня 2023 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 05 квітня 2024 року) в суді першої інстанції тільки з заявою про ухвалення додаткового рішення, згідно яких розмір витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції становить 30000 грн (а.с. 77-78).

Пунктом 5.3 договору-доручення про надання правової допомоги №25/12/23 від 25 грудня 2023 року визначено, що гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги в Хмельницькому міськрайонному суді по справі №686/29014/23 становить 30000 грн. Гонорар є фіксованим і не залежить від кількості та тривалості судових засідань, кількості підготовлених адвокатом процесуальних документів та часу витраченого адвокатом. Клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар протягом двох місяців з моменту завершення розгляду справи та на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин ненадання позивачем доказів, що підтверджують розмір судових витрат (витрат на правничу допомогу) до закінчення судових дебатів у справі, з врахуванням того, що договір-доручення про надання правової допомоги №25/12/23 від 25 грудня 2023 року містить умови щодо гонорару у фіксованому розмірі, а саме в розмірі 30000 грн, незалежно від кількості та тривалості судових засідань, кількості підготовлених адвокатом процесуальних документів та часу витраченого адвокатом, крім того, акт приймання-передачі наданих послуг датований після ухвалення судом першої інстанції судового рішення 05 квітня 2024 року.

З огляду на викладене вище, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником ОСОБА_7 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником ОСОБА_7 , на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2024 року (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 10 травня 2024 року) скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай