Провадження № 22-ц/4808/956/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.А., Фединяка В.Д.,

секретар Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мануляка Євгена Йосиповича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

07 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Позов обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебували у шлюбі, від якого у них народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Сімейне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них розійшлися спільні життєві бачення, цінності та інтереси. Вважала, що подальше збереження шлюбу та примирення неможливе. Тому просила розірвати шлюб із відповідачем.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 вересня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, свідоцтво серія НОМЕР_1 , актовий запис № 1415.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мануляк Є.Й. подав апеляційну скаргу, яка обгрунтована тим, що при винесенні рішення відповідач ОСОБА_1 не був присутній у судовому засіданні з об`єктивних причин, оскільки будь-яких повісток з суду не отримував, копію рішення також не отримував. Про розгляд справи та рішення дізнався від представника, який в свою чергу дізнався про розгляд справи, отримавши копію рішення 01 травня 2024 року на електронну адресу.

Отже, стверджує, що суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача, без його заяв по суті справи, порушив принципи рівності та змагальності сторін, що є складовою права на справедливий судовий розгляд.

Окрім цього суд, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, незважаючи на надання строку на примирення, не встановив за допомогою належних та допустимих доказів, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, тобто, допустив формалізм при вирішенні позову про розірвання шлюбу. Суд повно та всебічно не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, що є підставою для скасування рішення.

Звертає увагу суду на ту обставину, що особа, яка подала позовну заяву - представник позивача адвокат Рогів Т.Р. на підтвердження своїх повноважень подала ордер про надання правової допомоги, згенерований на сайті НААУ. Разом із цим підставою видачі ордеру служить договір про надання правової допомоги, який мав бути укладений із позивачем. Позивач протягом тривалого часу (що зазначено в позові та не заперечується сторонами) проживає в Канаді та не прибувала на територію України для укладання такого договору. Зважаючи на цей факт та на відсутність в матеріалах справи належного доказу щодо укладання такого договору, судом не було досліджено повноваження представника позивача.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2024 року.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

Позивач та відповідач про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не явилися.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Мануляка Є.Й., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 25 вересня 2004 року (а.с.4).

Сторони від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10-12).

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому вказувала, що близько п`яти років назад відносини між подружжям почали погіршуватися, і останні два роки вони з відповідачем проживають окремо, не мають спільного господарства.

Відповідач не надавав заперечень по суті спору, однак його представник під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив клопотання про надання сторонам 6-місячного строку для примирення з метою збереження сім`ї.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2023 року клопотання представника відповідача адвоката Мануляка Є.Й. про надання строку на примирення було задоволено частково та було надано сторонам строк для примирення тривалістю 4 місяці (а.с.49-50).

На день розгляду справи судом першої інстанції не було отримано доказів і не встановлено обставин того, що ОСОБА_2 змінила свою думку та бажання розірвати шлюб, або що відбулось примирення між подружжям. Натомість представником позивача адвокатом Рогів Т.Р. було подано заяву про вирішення справи і задоволення позову, оскільки сторони після спливу строку на примирення не прийшли до бажання зберегти шлюбні відносини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заходи для примирення сторін та збереження шлюбу не надали результату, стосунки, що склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. За таких обставин, коли подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, і позивач наполягає на задоволенні позову, то шлюб необхідно розірвати.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначив, що висновок суду першої інстанції про неможливість примирення між сторонами є формальним, суд не з`ясував фактичні відносини між сторонами

Разом з тим суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до приписів ч.1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття ч.1, ч.2, ч.3 статті 55 Сімейного кодексу України).

Виходячи із положень ч.3, ч.4 статті 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При наданні оцінки доводів сторін, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №347/1988/18, провадження № 61-48116 св 18, в якій зазначено, що аналіз положень Сімейного кодексу України дає підстави стверджувати, що в переважній своїй більшості його норми мають явно виражене ґендерне наповнення, тобто він є ґендерно-чутливим за змістом. При цьому, в основному, такі норми є ґендерно-збалансованими, тобто такими, що не містять підстав для дискримінації жінок і чоловіків, у всіх сферах правовідносин, що охоплюються Сімейним кодексом України та відповідають елементам ґендерної рівності. Вказана тенденція прослідковується, починаючи із статті 1 Сімейного кодексу, якою передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки. Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. І ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому колишнє подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», дійсно, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 року у справі №761/33261/16-ц, провадження №61-33349св18, зазначено, що згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на позов із власними поясненнями стосовно фактичних взаємин подружжя, не представив суду жодних доказів на спростування позовних вимог. Напроти, відповідач заявив клопотання про надання строку на примирення, щоб налагодити відносини з дружиною.

З матеріалів справи вбачається, що як на момент звернення до суду, так і після закінчення строку на примирення подружжя, позивач наполягала на розірванні шлюбу. В суді першої інстанції відповідач не оспорював повноваження представника позивача щодо представництва у справі про розірвання шлюбу і не висловлював жодних сумнівів в правомочності позову, а напроти, заявив клопотання про надання строку на примирення, щоб налагодити відносини з дружиною.

Після спливу такого строку відповідач до суду не явився, заперечень проти розірвання шлюбу не надавав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно проявленого судом формалізму при вирішенні справи, оскільки судом першої інстанції достатньо повно встановлено обставини справи, які не спростував жодним чином відповідач, не скориставшись правом надати письмові пояснення стосовно фактичних взаємин подружжя, не надав будь-яких доказів існування шлюбних відносин, також судом прийняти достатні міри для надання відповідачу можливості зберегти сім`ю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції з порушенням вимог процесуального права розглянув справу за відсутності відповідача, не врахувавши подану заяву про відкладення розгляду справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення суду, оскільки відповідач та його представник 09.04.2024 року у встановленому законом порядку були повідомлені про розгляд справи 30.04.2024 року (а.с.60). 30.04.2024 року відповідач ОСОБА_1 до суду не явився, про причини неявки не повідомляв. Клопотання про відкладення розгляду справи суду першої інстанції направлено його представником 30.04.2023 року, причиною неможливості прийняти участь в судовому засідання адвокатом зазначено перебування у відрядженні в іншому місті, при цьому підтверджуючих такі причини доказів не долучено (а.с 62). Як вбачається з матеріалів справи, судові засідання неодноразово відкладалися за клопотанням представника відповідача або у зв`язку із неявкою відповідача.

Суд першої інстанції у відповідності до положень статей 43, 223 ЦПК України виснував про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи тривалий розгляд даної справи, вжиті судом заходи для примирення сторін, позицію позивача стосовно необхідності розірвання шлюбу і об`єктивну можливість розглянути справу у відсутності сторін 30.04.2024 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов поданий не особисто ОСОБА_2 , яка на день подання позову до суду і до цього часу знаходиться за межами України, а її представником адвокатом Рогів Т.Р., яка не підтвердила свої повноваження відповідним договором, також не є підставою для скасування рішення суду і залишення позову без розгляду. Представник апелянта вказав, що позивач знаходиться за кордоном, і договір про надання правової допомоги адвокат Рогів Т.Р. з нею не мала фізичної можливості укласти, матеріали справи такого договору також не містять.

Однак такі доводи є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, враховуючи наступне.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Частиною 4 статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (ч.ч.1,2 ст.64 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій (ч.4 ст.26 Закону).

Відповідно до Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. В Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України.

Ордер, що відповідає встановленій цим Положенням формі, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Отже, ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна редакція ЦПК України не вимагає.

Однак, представником позивача адвокатом Рогів Т.Р. надано апеляційному суду договір про надання правничої допомоги в справі про розірвання шлюбу від 02 серпня 2023 року, укладений з ОСОБА_2 , який діяв протягом часу розгляду справи в суді першої інстанції до 02 серпня 2024 року. Згідно з п.3.1. договір укладений в письмовій формі шляхом обміну сканованих примірників підписаного договору електронними листами. 26 липня 2024 року адвокатом та Гулич Л.Д. укладено додаткову угоду, якою змінено умови договору стосовно терміну дії договору, узгоджено продовження дії договору до повного виконання представником своїх обов`язків. П.2.2. договору передбачено право адвоката звертатися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу від імені та в інтересах довірителя, представляти інтереси ОСОБА_2 в усіх судових установах з усіма правами позивача. На підставі договору адвокатом Рогів Т.Р. наданий апеляційному суду ордер від 14.08.2024 року.

Представником позивача апеляційному суду надана заява про розгляд справи 15 серпня 2024 року буз участі позивача та її представника, при цьому зазначено, що позиція ОСОБА_2 стосовно розірвання шлюбу не змінилася, і вона заперечує проти доводів апеляційної скарги відповідача.

Відтак, повноваження представника позивача, і, відповідно, позиція позивача щодо власних позовних вимог не викликають сумніву.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, правильно застосував норми матеріального права, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мануляка Євгена Йосиповича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

В.Д.Фединяк