КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2028/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про повернення безпідставно набутих коштів та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про повернення безпідставно набутих коштів та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 30 серпня 2022 року він звернувся до інтернет-магазину «UkrBay.com.ua», керівником якого є ОСОБА_3 , для придбання товару - ноутбуку «Lenovo Legion 5 PRO 16 (Ryzen 5 5600H/16 GB/512 GB SSD/RTX 3050/WIN 10/165 Hz») вартістю 37 740 грн.

Після оформлення замовлення на сайті інтернет-магазину «UkrBay.com.ua» із ним зв`язався представник магазину у месенджері «Вайбер» та повідомив реквізити платіжної банківської картки для сплати замовлення, на яку позивач перерахував грошові кошти в сумі 3 8165 грн, з яких: 37 740 грн - ціна ноутбуку, 400 грн - ціна гравіювання, 25 грн - комісія банку, проте замовлення не було виконано.

З цього приводу він неодноразово звертався до продавця, який спочатку повідомляв, що замовлений товар буде поставлений, а потім запевнив позивача у поверненні грошей за непоставлений товар. Незважаючи на те, що заявка на повернення грошей була отримана продавцем 27 вересня 2022 року, грошові кошти так і не були повернуті.

Оскільки грошові кошти за товар були перераховані на банківську картку, власником якої є відповідачка ОСОБА_1 , позивач вважає їх безпідставно набутими та збереженими.

З урахуванням наведених вище обставин ОСОБА_2 просив суд: 1) визнати грошові кошти, переведені ним на банківську картку ОСОБА_1 , у розмірі 38 165 грн безпідставно набутими коштами; 2) стягнути з відповідачки на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 38 165 грн; 3) стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн та гонорару адвоката в сумі 4 316,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 38 165 грн, моральну шкоду у розмірі 2 000 грн, а всього - 40 165 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі на основне рішення суду відповідачка в особі представника - адвоката Теслі С.М. просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку та стягнув з неї на користь позивача грошові кошти, як безпідставно набуте майно, однак зазначене майно в розумінні ЦК України та усталеної практики Верховного Суду не є безпідставно набутим. Свою позицію аргументує тими самими доводами, які наводила в суді першої інстанції, а саме, що між позивачем та третьою особою укладено договір поставки в спрощений спосіб (шляхом виставлення рахунку на оплату та його оплатою позивачем), а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 ЦК України. Сплачена позивачем сума є авансом, а тому не може бути стягнута з неї як безпідставно набуте майно. За відсутності підстав для стягнення коштів також вважає неправомірними висновки суду про відшкодування позивачу моральної шкоди.

Представник позивача - адвокат Маркова Ю.В. надіслала на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонам доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивач в особі представника - адвоката Маркової Ю.В. просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачки понесені ним в місцевому суді витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 016,50 грн та витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 000 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що ним не надано документів, які б свідчили про реальність понесених витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Стверджує, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ним було додано до заяви копію договору № 514 про надання правової допомоги від 20 жовтня 2022 року, копію специфікації № 1 до договору № 514 про надання правової допомоги від 20 жовтня 2022 року, копію акту надання послуг. Тобто, позивачем надано до суду детальний опис наданих послуги та максимально можливий обсяг доказів, що реально підтверджує заявлений розмір витрат на послуги адвоката.

Вважає, що ним повністю доведено факт наявності витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та гонорару адвоката, який буде дорівнювати 10 % від 40 165 грн тобто 4 016,50 грн.

Відзив на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення суду першої інстанції не надходив.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідачки слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 30 серпня 2022 року ОСОБА_2 в інтернет-магазині «UkrBay.com.ua» здійснив замовлення за № 7218 на придбання ноутбуку «Lenovo Legion 5 PRO 16 (Ryzen 5 5600H/16 GB/512 GB SSD/RTX 3050/WIN 10/165 Hz») з гравіюванням за ціною 38 140 грн, що підтверджується скріншотом інтернет сторінки (а.с. 15-16).

В той же день позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 38 165 грн за реквізитами, наданими продавцем, а отримувачем цих коштів є відповідачка ОСОБА_1 , що підтверджується копією квитанції № Р24А210822258D94511 від 30 серпня 2022 року (а.с. 62).

Замовлений ноутбук позивач не отримав, у зв`язку з чим 27 вересня 2023 року подав заявку про повернення грошей, на що представник інтернет-магазину запевнив його у поверненні сплачених грошових коштів, що підтверджується листуванням між позивачем та представником інтернет-магазину у месенджері «Вайбер» (а.с. 17-20).

На день звернення до суду та на день вирішення справи позивачеві не поставлений замовлений товар та не повернуті перераховані відповідачці грошові кошти.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів у розмірі 38 165 грн, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, не є договірними, а тому до них підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

З урахуванням того, що відповідачка безпідставно утримувала у себе майно позивача і його вимоги про повернення цього майна не задовольняла, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як визначено у статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ІДГІК України.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторони не вступали між собою в договірні правовідносини. Договірні правовідносини існували між позивачем та інтернет-магазином «UkrBay.com.ua». Проте кошти були перераховані на рахунок ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 має будь-яке відношення до інтернет-магазину «UkrBay.com.ua», отже перераховані позивачем на її рахунок кошти утримуються нею безпідставно і підлягають поверненню.

Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо того, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки, а спірні грошові кошти були авансом за цим договором є аналогічними доводам відповідачки, які вона наводила в суді першої інстанції, заперечуючи проти задоволення позову.

Суд у своєму рішенні мотивував, чому ці доводи є необґрунтованими і апеляційна скарга не містить арґументів щодо неправильності таких висновків суду першої інстанції. ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, не вела свою підприємницьку діяльність в інтернет-магазині «UkrBay.com.ua», а тому між нею та ОСОБА_2 не могло виникнути правовідносин ані щодо договору поставки, ані щодо договору купівлі-продажу.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку щодо неповного з`ясування місцевим судом обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі відповідачки, відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення суду першої інстанції, то колегія суддів частково приймає їх до уваги виходячи з такого.

Відповідно до положень частин першої - другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача - адвокат Маркова Ю.В. звернулась із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просила у разі ухвалення рішення на користь ОСОБА_2 стягнути з відповідачки на його користь суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Після ухвалення судом рішення по суті спору адвокат Маркова Ю.В. звернулась із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідачки 14 016,50 грн, які складаються із гонорару адвоката у розмірі 10 % від стягнутої на користь позивача суми, що становить 4 016,50 грн, а також вартості роботи адвоката виходячи із 2 000 грн за 1 годину: участь у судових засіданнях - 2 години вартістю 4 000 грн, вивчення документації, підготовка/складання позовної заяви - 3 години вартістю 6 000 грн.

До заяви додала акт надання послуг № 130 від 19 липня 2023 року, в якому визначена вартість послуг з надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн, специфікацію № 1 до договору про надання правової допомоги № 514 від 20 жовтня 2022 року, в якій визначена вартість послуг у розмірі 10 000 грн.

Отже, з врахуванням наведеної практики Верховного Суду колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу виходячи лише із відсутності доказів їх понесення, оскільки можуть бути стягнуті також витрати, які особа має понести у зв`язку з розглядом справи, а тому додаткове рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"».

У даній справі представництво інтересів ОСОБА_2 здійснювалось адвокатом Марковою Ю.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 514 від 10 жовтня 2022 року, укладеного із Адвокатським бюро Станіслава Казанцева «Джастіс».

Відповідно розділу 3 «Гонорар» цього договору гонорар встановлюється у розмірі, що визначається домовленістю сторін, його розмір визначається сторонами у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору. У специфікації визначений розмір гонорару у фіксованій сумі 10 000 грн, отже позивач не мав надавати додаткових розрахунків цього розміру.

Водночас, договір не містить умов сплати ОСОБА_2 адвокату Марковій Ю.В. 10 % від присудженої суми, а тому позивачем безпідставно заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу, яка є «гонораром успіху», у розмірі 4 016,50 грн, що становить 10 % від присудженої до стягнення суми у розмірі 40 165 грн.

Згідно із частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Разом з тим, клопотання про зменшення розміру судових витрат від відповідачки до суду першої інстанції не надходило, тому з огляду на умови договору про надання правової допомоги у суду були відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, або зменшення їх розміру.

З врахуванням вищенаведеного, додаткове рішення суду першої інстанції від 09 листопада 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Також підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача документально підтверджені витрати на правову допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 1 000 грн, оскільки до апеляційної скарги була додана специфікація № 3, відповідно до якої вартість послуг складає 1 000 грн, та квитанція до прибуткового касового ордера № 02 від 07 грудня 2023 року про сплату ОСОБА_2 вказаної суми на користь адвокатського бюро, а також акт надання послуг № 237 від 12 грудня 2023 року (а.с. 176-181).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог заяви позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн (десять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

У задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000 грн (одну тисячу) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній