КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року місто Київ

Справа № 761/13701/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12498/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-головуючий), Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року (ухвалене у складі судді Фролової І.В., повне рішення складено 20 травня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

У своїй позовній заяві просив суд:

- визнати транспортний засіб марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см, спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

- в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , що становить 110 250 (сто десять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, актовий запис 1618 від 23 грудня 2005 року.

10 травня 2012 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб було розірвано.

В період перебування у шлюбі, 12 квітня 2008 року, було придбано транспортний засіб легковий автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см, дата першої реєстрації 12 квітня 2008 року, державний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано за відповідачем.

14 вересня 2021 року, у присутності працівників поліції автомобіль в позивача було вилучено, у зв`язку із виданою відповідачкою довіреністю на продаж автомобіля.

17 вересня 2022 року, відповідач здійснила відчуження транспортного засобу по договору укладеному в ТСЦ 8045, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року позовну заяву задоволено.

Визнано транспортний засіб марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см, спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , що становить 110 250 (сто десять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 12 702 (дванадцять тисяч сімсот дві) гривень 50 копійок, що складається з: судовий збір у розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) гривень 50 копійок; витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок; витрати пов`язані з проведенням експертизи 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 23 травня 2024 року через систему «Електронний суд» направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на незаконність та необґрунтованість рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, оскільки на час подання позову право власності на спірний автомобіль за сторонами було припинено після відчуження третій особі.

Зазначає, що спірний автомобіль придбаний за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 , а сторони з 2009 року не проживають разом однією сім`єю та не ведуть спільного господарства, що встановлено рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2012 року у справі № 2-2404/12. Таким чином, з березня 2009 року до квітня 2015 року ОСОБА_2 виплачувала кредит за власні кошти.

Просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки його перебіг слід рахувати з дня набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу, тобто з 10 червня 2012 року. Вважає, що суд послався на бездоказові доводи позивача про володіння ним автомобілем до 14 вересня 2021 року, оскільки ця обставина заперечується відповідачем та спростовується іншими доказами у справі, зокрема платіжними документами про сплату кредиту.

Вказує на недоведеність позивачем факту оплати правової допомоги та безпідставності її стягнення. Зазначає, що адвокат взяв участь у третьому судовому засіданні і виготовив три процесуальних документи, а тому розмір правової допомоги у розмірі 10 000 грн є неспівмірним з обсягами наданої правової допомоги.

Наголошує, що експертиза у справі не проводилася, а тому стягнення витрат пов`язаних з проведенням експертизи є помилковим.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

22 червня 2024 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів не бере до уваги внаслідок пропуску строку на його подання з причин, що не можуть бути визнані поважними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 23 грудня 2005 року між позивачем - ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києва, актовий запис 1618 від 23 грудня 2005 року.

10 травня 2012 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 2-2404/12 року від 10 травня 2012 року) шлюб було розірвано.

У період перебування у шлюбі, 12 квітня 2008 року, було придбано транспортний засіб легковий автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2197 см, дата першої реєстрації 12 квітня 2008 року, державний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано за відповідачем.

Даний транспортний засіб було придбано за рахунок спільних коштів за згодою ОСОБА_3 , а саме ОСОБА_2 та ЗАТ «АЛЬФАБАНК» (нині Сенсбанк) уклали договір №490063227 згідно якого ОСОБА_2 , отримала кредит в сумі 121 238,05 грн на придбання транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, строк повернення кредиту 16 квітня 2015 року.

У 2018 році позивачем було втрачено свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу, та на підставі заяви відповідача до сервісного центру про поновлення втраченого свідоцтва, територіальним сервісним центром МВС № 8041 (вул. Перемоги, 20, Київ, 02000), було видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 29 листопада 2018 року.

14 вересня 2021 року, у присутності працівників поліції автомобіль в позивача було вилучено, у зв`язку із виданою відповідачкою довіреністю на продаж автомобіля.

16 вересня 2021 року відповідачка поновила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в територіальному сервісному центрі МВС № 8048 , м. Київ, вул. Грінченка 18.

17 вересня 2022 року, відповідач здійснила відчуження транспортного засобу по договору укладеному в ТСЦ 8045 (територіальний сервісний центр м. Київ, вул. Павла Усенка,8).

Факт продажу автомобіля не заперечується відповідачем та підтверджується наданою ним копією договору купівлі продажу транспортного засобу № 8045/2021/2804272 від 17 вересня 2021 року.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої виходив із того, що майно, яке просить поділити позивач у межах заявлених вимог, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому врахувавши принцип рівності часток у спільному майні подружжя, зробив висновок, що у порядку поділу майна подружжя з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу, яка встановлена у Звіті про оцінку майна станом на 13 березня 2023 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 викладено висновок про те, що «конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України) .

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 573/1896/18 вказував, що «судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна».

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 509/2428/19 викладено висновок про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що «критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя».

Колегією суддів встановлено, що спірний автомобіль був придбаний у 2008 році за кошти, отримані ОСОБА_2 від ЗАТ «АЛЬФАБАНК» на підставі цільового кредитного договору № 490063227 від 16 квітня 2008 року (а.с. 82). Тобто у період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2005 по 2012 роки.

Заперечуючи щодо правового статусу автомобіля як спільної власності подружжя ОСОБА_2 вказується, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2012 року (справа № 2-2404/12) встановлено, що сторони з березня 2009 року припинили проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, а ОСОБА_3 проти цієї обставини не заперечував.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи як безпідставні з огляду на таке.

За приписами ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

У рішенні Солом`янського районного суду м. Києві від 10 травня 2012 року (справа № 2-2404/12) серед встановлених судом обставин зазначено, що « ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований 23 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 1618. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - ОСОБА_4 , дружини - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_6 виданого та зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.5). Від цього шлюбу у сторін є спільна дитина - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 виданого 11 лютого 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві».

Таким чином, судом не було встановлено обставини окремого проживання та не ведення спільного господарства як про це стверджує ОСОБА_2 , а тому не можна вважати цю обставини такою, що не підлягає доказуванню, з огляду також на те, що ОСОБА_3 заперечує вказану обставину при розгляді цієї справи.

Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи містяться квитанції про оплату щомісячних платежів за кредитним договором, у період з червня 2008 року по вересень 2011 року (а.с. 84-94). Тобто протягом часу з моменту купівлі спірного автомобіля майже до рішення суду про розірвання шлюбу. При цьому ОСОБА_2 не надано суду квитанції, датованих після розірвання шлюбу, які б могли підтвердити її доводи про оплату кредиту власними коштами та спростувати доводи ОСОБА_3 щодо здійснення оплати кредиту ним особисто у відділенні банку.

За таких обставин неспростованою залишається презумпція спільної сумісної власності автомобіля як такого, що набутий подружжям під час шлюбу за спільні кошти.

Щодо розміру компенсації колегія суддів враховує, що відповідно до правових висновків Верховного Суду у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, Постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18, Постанова Верховного Суду від 05 травня 2021 року у справі № 405/3904/17).

За таких обставин, оскільки розмір компенсації за 1/2 частини ринкової вартості спірного автомобіля у сумі 110 250 грн апелянтом фактично не оспорюється, а посилання на ціну продажу автомобіля у розмірі 120 000 грн є безпідставними, оскільки має стягуватися половина саме дійсної (ринкової) вартості автомобіля на час розгляду справи, Звіт про оцінку майна станом на 13 березня 2023 року є належним доказом для визначення розміру компенсації вартості відчуженого транспортного засобу.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи щодо обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивача. Разом із цим, вказане не позбавляє його юридичного статусу як спільного сумісного майна, а тому фактичне припинення права власності сторін на спірний автомобіль не позбавляє позивача права на компенсацію йому 1/2 ринкової вартості відчуженого транспортного засобу, про що самим апелянтом вказано в апеляційній скарзі.

Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц та роз`ясненнями, навдееними у пунктах 23 та 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відхиляючи клопотання відповідача про застосування наслідків позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту виникнення спору, тобто від дня вилучення автомобіля 14 вересня 2021 року та його подальшого відчуження 17 вересня 2021 року без згоди позивача.

Колегія суддів погоджується із таким висновком та відхиляє доводи апеляційної скарги з цього приводу, оскільки за приписами частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що право позивача на частку у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль були порушені 14 вересня 2021 року, коли його було фактично позбавлено права користування автомобілем та в подальшому без його згоди відчужено 17 вересня 2021 року.

Апелянтом не наведено доводів щодо того, яким чином платіжні документи про сплату кредиту спростовують обставину володіння автомобілем позивачем до 14 вересня 2021 року. Рівнозначно бездоказове заперечення відповідачем такої обставини не може спростовувати обставини порушення права позивача саме після 14 вересня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки вони спростовуються наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією, відповідно до якої ОСОБА_3 переказав ОСОБА_7 10 000 грн (а.с. 115).

Щодо доводів про неспівмірність вказаного розміру судових витрат колегія суддів зазначає таке.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина третя статті 2 ЦПК України).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача складено 3 процесуальних документи: позовну заяву, клопотання про витребування доказів та відповідь на відзив. Також адвокат брав участь в обох судових засіданнях в суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає повністю співмірними витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, а висновки суду першої інстанції в цій частині законними та обґрунтованими.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи колегія суддів зазначає, що відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22.

У справі, що переглядається Звіт про оцінку майна, виготовлений ТОВ «КЕТО ГРУП» був врахований судом першої інстанції при винесенні рішення та оцінений як доказ ринкової вартості спірного автомобіля, а тому судом першої інстанції правомірно віднесено витрати, пов`язані з проведенням такої експертизи до судових витрат та стягнуто їх з відповідача на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належної оцінки, та зводяться до власного тлумачення матеріальних та процесуальних норм і переоцінки доказів, а тому не є підставою для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, судом всебічно з`ясовано обставини справи, а висновки суду встановленим обставинам, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа
Судді: О. Ф. Мазурик
О. В. Немировська