Постанова

Іменем України

06 серпня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13063/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 24 листопада 2022 року

у цивільній справі №761/10951/20 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та витребування нежитлового приміщення

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження №0009192 за ознаками

кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190,

частиною четвертою статті 358 КК України, встановлено, що група нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді м. Києва, вибула з володіння поза волею її власника. Зокрема, уповноваженим органом не приймалось рішення щодо приватизації спірного майна, а відтак, таке майно є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради.

Спірне майно було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві Бродюк І. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 січня 2015 року з індексним номером 18604943. Підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_2 став договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 жовтня 2001 року на Київській універсальній біржі за реєстровим №231/5065, 17 жовтня 2001 року зареєстрованим комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» за реєстровим №22268 в реєстровій книзі №395.

У тексті зазначеного договору від 10 жовтня 2001 року вказано, що право власності продавця, ОСОБА_1 , підтверджується свідоцтвом про право власності на групу нежитлових приміщень, виданим Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 17 червня 1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 17 червня 1993 року №4/110 і зареєстрованого у бюро технічної інвентаризації, записаного у реєстрову книгу за №395

від 02 серпня 1993 року.

24 грудня 2014 року державним реєстратором Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції було зареєстровано

за ОСОБА_2 право власності на спірне нерухоме майно.

Згідно з відповіддю Державного архіву м. Києва від 11 вересня

2019 року №068/05-17/1586 у державному архіві м. Києва розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 17 червня 1993 року №4/110 не виявлено, а отже, на думку прокурора, вказане розпорядження Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва не видавалось,

а свідоцтво про право власності на спірні нежитлові приміщення районної державної адміністрації не виготовлялось. Крім того, спірне нерухоме майно територіально не відноситься до Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва. Згідно з інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації, право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не реєструвалось, що свідчить про те, що вказане майно Київською міською радою не відчужувалось, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялось, а ОСОБА_1 не набував право власності на спірне майно та не був його власником, що підтверджується відсутністю реєстрації прав власності за ним. Відтак, ОСОБА_1 не мав права на продаж спірного нерухомого майна.

З огляду на зазначене, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2001 року не відповідає вимогам статей 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР, який був чинний на час укладення договору, і має бути визнаний судом недійсним.

Крім того, підлягає визнанню недійсним - договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 16 лютого 2015 року, на підставі якого ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 групу нежитлових приміщень, оскільки суперечить положенням закону, так як вчинений всупереч вимогам статті 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 не мав достатній обсяг повноважень для відчуження спірного приміщення, право власності на яке не набував.

16 лютого 2015 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно запис №8743686.

За таких обставин, спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади поза її волею з порушенням встановленого законом порядку та на підставі неіснуючих документів.

У зв`язку з наведеним також підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесене 07 квітня 2017 року, на підставі якого

за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, згідно з договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_3 .

Отже, спірне нерухоме майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Поважність причин пропуску строку позовної давності прокурор обґрунтовував тим, що про порушення прав територіальної громади йому стало відомо лише у травні 2017 року під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0009192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. У подальшому Київську міську раду було повідомлено листом Київської місцевої прокуратури від 20 березня 2020 року №41-1772-вих-20 про зазначені обставини. Раніше Київська міська рада не знала та не могла знати про порушення своїх прав, оскільки не була стороною вказаних правочинів. Прокурор вважав, що позовна давність пропущена з поважних причин, а тому наявні підстави для поновлення строку позовної давності.

З врахуванням викладеного керівник Шевченківської окружної прокуратури

м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2001 року

№ А 2312/5065 групи нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 оформлену записом, вчиненим 24 грудня 2014 року державним реєстратором Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції

у м. Києві Бродюк І. Ю. за №8375133 про право власності на вказану групу нежитлових приміщень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень НАЕ 143859, укладений 16 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №159;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 оформлену записом, вчиненим 16 лютого 2015 року державним реєстратором №8743686 про право власності на зазначену групу нежитлових приміщень;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради спірне нежитлове приміщення, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, як група нежитлових приміщень №26 у будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 оформлену записом, вчиненим 07 квітня 2017 року державним реєстратором №19874064 про право власності на вказану групу нежитлових приміщень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, прокурор звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що спірне майно належить до комунальної власності, оскільки не врахував наявність в матеріалах справи доказів того, що спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю ще з 1992 року.

Суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. 327 ЦК України, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 31, 32 Закону України "Про власність" та як наслідок дійшов помилкового висновку про недоведеність права власності територіальної громади м. Києва на спірні приміщення.

Судом не взято до уваги, що в матеріалах справи містяться докази того, що територіальна громада Шевченківського району м. Києва в особі уповноважених органів розпоряджалася (шляхом передачі в оренду) спірними нежитловими приміщеннями, як комунальною власністю.

Суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки спір у справі стосується нежитлових приміщень, приватизація яких взагалі не здійснювалася.

Зазначав, що суд невірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 48, 225 ЦК Української РСР, а також безпідставно не застосував ст. 4 Закону України "Про власність", внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу з тих підстав, що відсутні докази укладення таких договорів на підставі підроблених чи неіснуючих документів.

Судом також в порушення ст. 89 ЦПК України не враховано, що з листів Державного архіву м. Києва від 11.09.2019 та від 08.11.2019, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що в архіві відсутнє розпорядження від 17.06.1993 №4/110 про оформлення свідоцтва про право власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_1 , як і відсутня реєстрація такого розпорядженні у журналі реєстрації розпоряджень за 1993 рік.

Вважав, що за таких обставин судом безпідставно не враховано, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, право власності на спірні приміщення не набув, а отже, й не мав права ними розпоряджатися.

Вказував, що поза увагою суду залишилось те, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 10.10.2001 містить недостовірну інформацію та незважаючи на наявність реєстраційного напису на ньому, в БТІ м. Києва не реєструвався, що підтверджується письмовими доказами у справі.

Судом не надано оцінку тому, що наявна в реєстраційній справі інформаційна довідка від 01.12.2014, згідно якої спірні нежитлові приміщення зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 БТІ м. Києва не виготовлялася та не видавалася, що підтверджується листом Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 17.01.2020.

Також вважав помилковими висновки суду про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірні нежитлові приміщення.

Суд не врахував, що спірні нежитлові приміщення вибули із власності територіальної громади м. Києва поза волею останнього, у зв`язку з чим безпідставно відмовив в задоволенні позовної вимоги про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України.

Зауважив, що відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про витребування майна, суд першої інстанції з цього приводу не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 та у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №757/36411/17-ц, від 14.04.2021 у справі №753/11965/19.

За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року скасовано.

Позов керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено частково та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, як група нежитлових приміщень №26 у будинку АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_4 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 35 054,30 грн.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник прокурора - Вакулюк Д. С. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник Київської міської ради - Юрченко Ю. В. в судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що прийме будь-яке рішення суду, жодних вимог до ОСОБА_3 не заявляв. Також пояснив, що знав про те, що будинок є культурною спадщиною, оскільки вхід до приміщення знаходиться із двору, де не містилося жодної таблички, яка б свідчила про те, що будівля є культурною спадщиною. Його представник, вважала, що позивачем не доведено позовних вимог, в тому числі щодо права власності територіальної громади м. Києва на спірні нежитлові приміщення. Також вважала недоведеним суспільний інтерес у витребуванні майна від ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідач ОСОБА_2 , повідомлений про день, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників прокуратури та міської ради, пояснення відповідача ОСОБА_4 і його представника, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Згідно з розділом 2 вказаного Переліку до власності територіальної громади

м. Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів

від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» житловий фонд разом із вбудованими нежитловими приміщеннями столиці передано у власність міста та районів м. Києва.

Рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по АДРЕСА_2 разом із нежитловими приміщеннями включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві ради від 14 жовтня 2008 року № 327 «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва» Товариству з обмеженою відповідальністю «Бджілка Печерська» (далі -

ТОВ «Бджілка Печерська»), директором якої був ОСОБА_3 , передано в орендне користування підвальне приміщення, площею 65,5 кв. м, у будинку АДРЕСА_2 .

13 листопада 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (орендодавець) та ТОВ «Бджілка Печерська» (орендар), директором якої був ОСОБА_3 , укладено договір №1293/8 оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району міста Києва, за умовами якого орендар приймає у строкове платне користування нежиле приміщення, а саме: підвал, з орендованою площею 65,5 кв. м, по АДРЕСА_2 .

Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» житловий будинок АДРЕСА_2 разом з нежитловими приміщеннями, площею 65,50 кв. м, включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Розпорядженням виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний будинок разом з нежитловими приміщеннями, площею 65,50 кв. м, віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (пункт 39 додатку 10 до розпорядження).

Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації

від 09 лютого 2011 року №80 «Про закріплення майна за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» житловий будинок по АДРЕСА_2 разом з нежитловими приміщеннями, площею 65,50 кв. м, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Разом з тим, згідно з копією договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2001 року

№ А2312/5065, зареєстрованого на Київській український біржі, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній придбав групу нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_2 , що складаються з підвалу літ. «А», загальною площею 64,2 кв. м., яка належить ОСОБА_1 , як продавцю, на підставі свідоцтва про право власності на групу нежитлових приміщень, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 17 червня 1992 року згідно з розпорядженням (наказом) від 17 червня 1993 року № 4/110, зареєстрованого за № 395 від 02 серпня 1993 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 січня 2015 року № 32192795 власником групи нежитлових приміщень (складаються з підвалу літ. «А», група нежилих приміщень № 26, загальна площа 64,2 кв. м, адреса: АДРЕСА_2 ) зазначений ОСОБА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 16 лютого 2015 року НАЕ 143859

ОСОБА_2 відчужив спірне нерухоме майно ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 159.

07 квітня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу НВО 481290 ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_4 спірне нерухоме майно.

Правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0009192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України від 23 червня 2016 року щодо вибуття групи нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді м. Києва, з володіння поза волею її власника.

Згідно з копією листа Департаменту комунальної власності м. Києва

від 05 вересня 2019 року № 062/06/08-7798 на підставі рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок, загальною площею 1 430 кв. м, на АДРЕСА_2 , належали до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

З копії листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 06 вересня 2019 року № 062/14-12216 (И-2019) вбачається, що згідно з інформацією реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_2 нежилі приміщення/будівлі на праві власності не реєструвались.

Відповідно до копії листа Державного архіву м. Києва від 11 вересня 2019 року

№ 068/05-17/1586 у документах фонду Р-1542 «Ленінградська районна у м. Києві державна адміністрація» за 1973-2001 років розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації від 17 червня 1993 року № 4/110 не виявлено.

Згідно з листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації

від 16 вересня 2019 року № 10 за інформацією ліквідаційної комісії з припинення Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, що перебувають у розпорядженні ліквідаційної комісії, документи щодо приватизації нежитлових приміщень підвалу № 26 (в літ. А), загальною площею 64,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.

Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 січня 2020 року № 062/14-571 (И-2020) бюро не здійснювало технічну інвентаризацію та не виготовляло у 2014 році технічну документацію на групу нежитлових приміщень № 26, площею 64,2 кв. м, які розташовані у підвалі будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена інвентаризація проводилась згідно з листом комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Покровська» від 02 грудня 2010 року № 1553 і на замовлення ТОВ «Бджілка Печерська».

Згідно з копією листа комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

від 11 січня 2020 року № 47/3 рішенням Київської міської ради від 02 грудня

2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» житловий будинок АДРЕСА_2 ,

у тому числі нежитлові приміщення, загальною площею 65,5 кв. м, належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Також на виконання рішення Київської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві» вказаний вище будинок віднесено до сфери управління Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. Зазначений будинок, у тому числі нежитлові приміщення, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» згідно з розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 лютого 2011 року № 80 у реакції від 30 грудня 2016 року № 801.

Відповідно до копії листа Київської місцевої прокуратури від 01 жовтня 2019 року № 10 повідомлено Київську міську раду про вибуття спірного майна з комунальної власності поза волею міської ради та реєстрацію цього майна за ОСОБА_4 та запропоновано повідомити органи прокуратури про те, чи було відомо Київській міській раді про порушення її інтересів, та чи вживались заходи, спрямовані на повернення майна до комунальної власності.

Окрім зазначеного, в матеріалах справи міститься висновок експерта від 31.05.2017 №8-4/724, згідно з яким підписи в графах «продавець», «покупець», «Президент Київської універсальної біржі» на договорі купівлі-продажу на бланку Київської універсальної біржі серія та номер А 2312/5065 від 10.10.2001 виконано ОСОБА_6 (хоча продавцем за цим договором виступає ОСОБА_1 , а покупцем - ОСОБА_2 , а не ОСОБА_6 ). У даному висновку, також, зазначено, що відбитки штампу «Реєстраційний напис на правовстановлювальному документі» на оспорюваному договорі купівлі-продажу від 10.10.2001 нанесено кліше печатки «Товарна біржа «Народна». Вказаний висновок експерта, який складено у встановленому законом порядку, є належним та допустимим доказом, який підтверджує використання недостовірних відомостей при реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_2 .

Таким чином, наведені документи підтверджують ту обставину, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зроблено висновок про те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндікаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Отже, ефективність віндікаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндікаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндікаційного позову.

З огляду на вищевикладене, слід дійти висновку про те, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не набував права власності на спірне нежитлове приміщення у встановленому законом порядку, дійсним власником спірних нежитлових приміщення була і залишається саме територіальна громада м. Києва, і її воля на відчуження спірного майна відсутня. Між Київрадою та відповідачем ОСОБА_4 не існує жодних юридичних відносин з приводу спірного майна, тому апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення позову, а саме про витребування від ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Києва в особі КМР нежитлове приміщення, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як група нежитлових приміщень АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, у задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Однак суд першої інстанції таких обставин не врахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність обставин вибуття спірного нерухомого майна у територіальної громади м. Києва поза її волею, унаслідок чого помилкового відмовив у задоволенні позову, тому рішення суду першої інстанції в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Колегія суддів також враховує те, що Верховний Суд, повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції вказав, що при новому розгляді справи суду необхідно встановити, чи переслідує легітимну мету витребування спірного майна від відповідача та дослідити, коли саме Київська міська рада довідалась про порушення прав територіальної громади міста Києва.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними - відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не може вважатися добросовісною особа, яка придбаває майно на підставі правочину, якщо вона знала чи могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, а також знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (близькі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону.

При цьому відплатність придбання майна, так само як і запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача, не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 29/5005/6325/2011.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 07.04.2017 уклав договір купівлі-продажу спірних приміщень по АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 , який є очевидно недобросовісним набувачем.

Так, ОСОБА_3 не міг не знати, що продавець за договором купівлі-продажу від 16.02.2015 (на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірне майно) - ОСОБА_2 не міг бути дійсним власником спірних приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 10.1012001, оскільки у 2008-2009 роках ТОВ «Бджілка Печерська» (директором якої був ОСОБА_3 ) орендувало ці самі приміщення у територіальної громади Шевченківського району міста Києва.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 проведено 24.12.2014, а вже 26.02.2015 останній відчужив спірне майно ОСОБА_3 , що мало би викликати сумніви у ОСОБА_4 та ознайомитись зі змістом документів стосовно спірного майна та дізнатись, що правових підстав для набуття права власності на нежитлові приміщення, які знаходяться у комунальній власності, ні у ОСОБА_2 , ні у ОСОБА_3 не було, а тому і відчужувати спірні приміщення вони не мали права.

Останній набувач - ОСОБА_4 міг ознайомитись із наявною інформацією в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також з іншою інформацією, що знаходиться у відкритому доступі, щоб врахувати обставини набуття ОСОБА_3 прав на спірне приміщення, зокрема, що ОСОБА_3 є директором ТОВ «Бджілка Печерська», яке орендувало це приміщення саме, як комунальну власність.

При цьому за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинну реєстрацію права власності на спірне майно проведено 24.12.2014 за ОСОБА_2 , а вже через два місяці останній відчужив його ОСОБА_3 , що мало б викликати сумнів у останнього покупця - ОСОБА_4 , який, проявивши розумну обачність, міг самостійно чи з допомогою фахівців ознайомитись зі змістом документів стосовно спірного майна і дізнатися, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мали правових підстав для набуття права власності на нежитлові приміщення комунальної форми власності, а тому і не мали права їх відчужувати.

Крім того, колегія суддів враховує пояснення позивача, що будинок по АДРЕСА_2 є пам`яткою архітектури місцевого значення (п. 9 додатку 15 до наказу Міністерства культури і туризму України від 13.07.2009 № 521/0/16-09), інформація про що міститься у відкритому доступі в мережі Інтернет.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що уповноважений орган охорони культурної спадщини погоджував відчуження спірних нежитлових приміщень в цьому будинку.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 , купуючи нежитлові приміщення у будинку, що є пам`яткою архітектури місцевого значення, виконав вимоги ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та уклав з Департаментом охорони культурної спадщини охоронний договір на спірні приміщення.

Вказане ставить під сумнів добросовісність останнього набувача, на чому наполягає відповідач ОСОБА_7 .

Розсудливий та обачний покупець, купуючи цінне нерухоме майно, для здійснення комерційної діяльності у історичному центрі столиці, у даній ситуації не міг покладатись виключно на добросовісні наміри продавця чи інформацію від нотаріуса, а враховуючи обставини даної справи, мав би вжити усіх доступних та розумно передбачуваних заходів з метою гарантування безспірності правочину та уникнення майбутніх ризиків щодо правового статусу придбаного майна.

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 таких заходів не вжив та придбав майно, не поцікавившись про стан взаємовідносин між Київською міською радою, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо вибуття квартири з комунальної власності.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4 , який особисто визнав, що після купівлі спірного нерухомого майна через 18 днів допитувався як свідок у кримінальному проваджені та зокрема знав про обставини, що документи, на підставі яких була оформлена угода можуть бути підробленими.

Разом з тим, у судовому засіданні пояснив, що з того моменту не уклав з Департаментом охорони культурної спадщини охоронний договір на спірні приміщення.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову (стаття 338 Цивільного кодексу України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 Цивільного кодексу України).

Витребування спірного майна на користь територіальної громади міста Києва відповідає критерію законності: витребування спірного майна здійснюється на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

При цьому правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна, яке є невід`ємною частиною пам`ятки архітектури, з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає, а тому порушені права останньої в особі Київради підлягають захисту в судовому порядку.

ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»).

За матеріалами справи відчуження спірних приміщень відбулось не внаслідок незаконних дій або рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок незаконних дій фізичних осіб.

Тобто у даному випадку витребування спірних приміщень від відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, оскільки публічний інтерес позивача у поверненні комунального майна, яке не невід`ємною частиною пам`ятки архітектури, та яке вибуло з власності поза його волею, переважає приватний інтерес кінцевого набувача, який не уклав охоронний договір на спірні приміщення на виконання вимог закону, у збереженні за ним права на спірне майно і менш обтяжливого засобу забезпечення захисту та поновлення прав Київради.

Водночас ОСОБА_4 як кінцевий набувач, із власності якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 Цивільного кодексу України, пред`явивши вимогу до ОСОБА_3 (очевидно недобросовісного, як зазначено вище), в якого він придбав нерухоме майно, про відшкодування збитків.

З огляду на характер спірних правовідносин та обставини справи, у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у права ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ.

Задоволення позову та витребування у відповідача спірних приміщень, які вибули з володіння територіальної громади м. Києва в особі Київради поза її волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.

При цьому витребування майна становить легітимну мету - повернення спірного нерухомого майна, яке є невід`ємною частиною пам`ятки архітектури дійсному власнику - територіальній громаді міста Києва, яка використовувала це майно.

Таким чином, у даному випадку звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, повернення у власність територіальної громади комунального майна (нежитлових приміщень), які є невід`ємною частиною пам`ятки архітектури, що вибули з використанням підроблених та неіснуючих документів.

Крім того, на виконання вимог ст. 417 ЦПК України колегія суддів при новому розгляді справи враховує сталу практику ЄСПЛ, у тому числі п. 15, 16, 17, 21 рішення від 11.01.2024, заява №70445/13 у справі «Шмакова проти України» та з цього приводу зазначає наступне.

Правовідносини у даних справах не є тотожними з огляду на те, що у даній справі встановлено, що майно територіальної громади вибуло унаслідок протиправних дій третіх осіб, і первісний набувач майна набув на підставі підроблених документів, в той час як у справі «Шмакова проти України», встановлено, що заявниця була першою набувачкою майна яке вибуло з власності територіальної громади унаслідок недбалих дій посадових осіб органів самоврядування. Тобто заявниця добросовісно отримала земельну ділянку і була первісним набувачем земельної ділянки, не підозрюючи, що міська рада, могла перевищити свої повноваження погоджуючи виділення їй земельної ділянки. Крім того, також встановлено, що земельна ділянка, яка першочергово була виділена підприємству «Завод «Прилив» на праві користування, мала цільове призначення для будівництва дитячого садка та школи, однак протягом багатьох раків завод не працював і така ділянка не використовувалася, на ній не було жодних споруд.

Водночас у даній справі, достеменно установлено, що територіальна громада м. Києва використовувала нежитлові приміщення в історичному центрі столиці здаючи їх в оренду, в тому числі підприємству ТОВ «Бджілка Печерська», директором якої був ОСОБА_3 , яке в 2008 році орендувало дане приміщення у Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, а тому йому було достеменно відомо, що приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Києва, однак останній набувач ОСОБА_4 , який особисто визнав, що після купівлі 17.04.2017 вже 05.05.2017 допитувався як свідок у кримінальному проваджені та зокрема знав про обставини, що документи, на підставі яких була оформлена угода можуть бути підробленими, протягом тривалого часу не захищав своє право в порядку ст. 661 ЦК України та не заявляв вимог до ОСОБА_3 . Крім того, у даній справі також достеменно установлено, що ОСОБА_4 з 2023 року обізнаний про те, що вказана будівля є пам`яткою архітектури місцевого значення однак не здійснював дій спрямованих на укладання з Департаментом охорони культурної спадщини охоронний договір на спірні приміщення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснив, що на власний розсуд не заявляв вимог до ОСОБА_3 , оскільки вважав, що він не зможе повернути кошти за укладеним з останнім договором купівлі-продажу. Також пояснив, що у цій справі не заявляв зустрічних позовних вимог до Держави.

З огляду на вищенаведене, у даній справі позбавлення ОСОБА_4 власності на нежитлові приміщення без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування забезпечує справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу щодо використання вказаних приміщень, які є невід`ємною частиною пам`ятки архітектури, що знаходяться в історичному центрі столиці, в інтересах територіальної громади міста Києва, та збереження культурної спадщини з одного боку і правом ОСОБА_4 на мирне володіння майном, який не був позбавлений можливості захистити свої права у порядку ст. 661 ЦК України, забезпеченого Державою, з іншого.

Щодо строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 06.06.2018 у справі №372/1387/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16; постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №913/344/20; постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №487/10132/14-ц; та у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №910/31767/15.

Матеріалами справи підтверджується, що Київська міська рада (дійсний власник спірного майна) не була учасником правочинів, на підставі яких відчужувалось спірне майно, або учасником реєстраційних дій з приводу цього майна.

Оскільки у Київради не було наміру відчужувати спірне майно, підстав для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у неї також не було.

Крім того, виявлення самого факту про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, ще не означає, що цей об`єкт є саме комунальною власністю.

Первинну державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 проведено 24.12.2014 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2001, який до цього ніколи не реєструвався в КМБТІ.

При цьому нежитлове приміщення знаходилося в управлінні Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради.

Разом з цим, чинним законодавством на власника (у даному випадку - на Київраду) не покладено обов`язок щодо періодичного ознайомлення з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №906/916/16, від 28.02.2018 у справі № 352/626/13, від 22.09.2021 у справі №922/3403/20.

Враховуючи, що Київрада не брала участь у проведенні державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачами, не була учасником договірних правовідносин щодо відчуження спірного майна між ними, а також не наділена повноваженнями щодо проведення перевірочних дій, вона не знала і не могла знати про вибуття спірного майна раніше, ніж про це її повідомив прокурор.

У даному випадку Київрада могла дізнатись і дізналась про порушення свого права на спірні приміщення та обставини їх незаконного вибуття тільки з листа Київської місцевої прокуратури №10 від 01.10.2019 № 41-б728вих 19 (отримано Київрадою 01.10.2019), яким Київраду повідомлено про обставини вибуття спірних приміщень з комунальної власності та реєстрацію права власності на них за відповідачами.

Вказане підтверджується листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 09.10.2019 №062/01/09-1790, який міститься в матеріалах справи.

Крім того, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у випадку, якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17, у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №619/738/17, від 03.07.2019 у справі №619/737/17-ц, від 03.07.2019 у справі №619/720/17, від 24.11.2021 у справі №201/423/19.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) зазначено, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Слід зазначити, що у даному випадку прокурор дізнався (міг дізнатись) про порушення права територіальної громади столиці раніше, ніж Київрада, а саме в ході розслідування відповідного кримінального провадження, а тому початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах починається з моменту, коли саме прокурор міг дізнатись (дізнався) про таке порушення.

За доводами відповідача ОСОБА_4 , прокурор та позивач могли дізнатись про незаконне вибуття спірного майна з 23.06.2016 - моменту, коли відомості про кримінальне провадження №0009192 внесено до ЄРДР.

Проте дата внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення автоматично не може свідчити про те, що саме з цієї дати прокурор або Київська міська рада могли дізнатися про спірне майно незаконно вибуло з власності територіальної громади міста Києва.

Таку позицію викладено Верховним Судом у постанові від 29.05.2024 у справі №761/9053/21.

Крім того, відомості про кримінальне провадження №0009192 внесено до ЄРДР не 23.06.2016, а 23.07.2016.

При цьому вказані відомості внесено до ЄРДР за заявою депутата Київської міської ради ОСОБА_8 щодо незаконного вибуття не спірних приміщень по АДРЕСА_3 , а зовсім іншого об`єкту нерухомості, а саме: нежитлової будівлі по АДРЕСА_4 .

Також, слід вказати, що Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також надання відомостей з нього (на момент формування витягу, на який послався суд) визначався Положенням про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 № 139 (далі - Положення).

Пунктом 1 розділу 4 Положення передбачено, що відомості з Реєстру надаються у вигляді витягу в порядку, встановленому КПК України, за формою, наведеною у додатку 6 до цього Положення.

Витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування.

Тобто інформація, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, яка міститься у матеріалах справи, є актуальною саме на момент формування такого витягу, а не на момент внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи з відображених у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей, інформація про внесення змін до фабули кримінального провадження №0009192 в частині об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 внесена лише 27.08.2020.

Крім того, Київською місцевою прокуратурою №10 здійснювалось процесуальне керівництво досудовим розслідуванням і у інших кримінальних провадженнях: №0007477 від 05.06.2016 та №0008986 від 19.07.2016, які стосувались незаконного відчуження не спірного майна, а інших об`єктів нерухомого майна, але теж з використанням документів, виготовлених ОСОБА_6 .

Водночас сам по собі факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про те, що майно, яке зареєстровано за фізичними або юридичними особами, є саме комунальним майном, і що ці особи права на нього в установленому законом порядку не набували, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення.

Тим більше, що за обставинами цієї справи щодо спірного майна вчинялись численні дії, які є протиправними (у тому числі, про це свідчить використання при відчуженні спірних приміщень свідоцтва про право власності та технічного паспорту, інформаційної довідки КМТІ, реєстраційного напису КМБТІ, які у встановленому законом порядку не оформлювались).

При цьому такі дії мали прихований характер. Наведене створило об`єктивні складнощі для власника довідатись про порушення його прав.

Так, при державній реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 використано договір купівлі-продажу від 10.10.2001, який виготовлявся та підписувався і за покупця, і за продавця сторонньою особою - ОСОБА_6 .

Про вказане прокурору стало відомо (і могло стати відомо) лише з висновку експерта від 31.05.2017 №8-4/724.

Вказаний висновок експерта складено на виконання постанови прокурора від 06.04.2017 про призначення комплексної експертизи у кримінальному провадженні № 0008986 від 19.07.2016.

До отримання висновку експерта від 31.05.2017 № 8-4/724 прокурор не міг знати про те, що підписи в графах «продавець», «покупець», «Президент Київської універсальної біржі» на договорі купівлі-продажу на бланку Київської універсальної біржі серія та номер А 2312/5065 від 10.10.2001 на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , виконано ОСОБА_6 (хоча продавцем за цим договором виступає ОСОБА_1 , а покупцем - ОСОБА_2 , а не ОСОБА_6 ).

Правочини та технічний паспорт, які використані при державній реєстрації права власності на спірні приміщення, прокурором отримано лише 25.01.2019 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0007477, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 25.01.2019, який міститься в матеріалах справи.

З відповіді БТІ міста Києва від 06.09.2019 вбачається, що право власності на спірне майно по АДРЕСА_5 не реєструвалось.

Також з інформації Державного архіву міста Києва від 11.09.2019 та від 08.11.2019 прокурор зміг дізнатись, що Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва розпорядження про оформлення свідоцтва про право власності ОСОБА_1 не видавалось, а з інформації Шевченківської районної у місті Києві ради від 16.09.2019 - про те, що приватизація спірних приміщень не здійснювалась.

Внесення відомостей до ЄРДР свідчить лише про початок процедури розслідування кримінального правопорушення, натомість обставини, що свідчать про незаконність вибуття спірного комунального майна стали відомі прокурору на наступних стадіях розслідування.

Враховуючи, що Київрада могла дізнатись про порушення свого права тільки з листа прокуратури від 01.10.2019, а прокурор міг дізнатись про обставини незаконного вибуття спірних приміщень з комунальної власності тільки, отримавши висновок експерта від 31.05.2017, реєстраційну справу на спірні приміщення (25.01.2019), відповідь КМБТІ від 06.09.2019 щодо того, що право власності на спірне майно не реєструвалось, відповідь Державного архіву міста Києва від 11.09.2019 та від 08.11.2019 щодо відсутності відповідного розпорядження, відповідь Шевченківської районної у місті Києві ради від 16.09.2019 щодо не проведення приватизації, а отже прокурор звернувся до суду 08.04.2020 в межах строку позовної давності.

Висновку про відсутність підстав вважати, що прокурор пропустив строк давності для звернення до суду із позовом за подібних обставин, дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 12.04.2022 у справі №761/31873/19, від 29.05.2024 у справі № 761/9053/21.

У даному випадку відповідачами вживались заходи щодо приховування порушення прав територіальної громади, які виразились не тільки у наданні для реєстрації права власності договорів, які суперечать вимогам чинного законодавства, інформаційної довідки та технічного паспорту, які у встановленому законом порядку не видавались, а й у зміні характеристик майна (в рішенні Київської міської ради від 02.12.2010 вказано адресу розташування спірних нежитлових приміщень АДРЕСА_2 , а набувачами зареєстровано право власності на спірні приміщення по АДРЕСА_3 ; відповідачами змінювалась площа об`єкту), що беззаперечно ускладнювало можливість Київради та прокурору виявити порушення права власності на спірне майно.

При цьому ні прокурор, ні Київрада не були учасниками правовідносин з відчуження спірних приміщень та учасниками відповідних реєстраційних дій.

Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України» тощо).

У даному випадку порушене право територіальної громади столиці в особі Київради підлягає захисту, оскільки спірне майно вибуло з комунальної власності внаслідок очевидних незаконних дій первісних набувачів.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за позовну вимогу про витребування майна прокуратурою міста Києва сплачено судовий збір в сумі 14 021,72 грн, тобто у розмірі, визначеному законом.

За подання апеляційної скарги Київською міською прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 36 797,58 грн, з яких за позовну вимогу про витребування майна - 21 032,58 грн (150 % від 14 021,72).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦІК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегією суддів задоволено позов прокурора в частині витребування майна від відповідача ОСОБА_4 , то саме з останнього підлягає стягненню сплачений Київською міською прокуратурою судовий збір в сумі 35 054,30 грн, з яких: 14 021,72 грн за позовну вимогу про витребування майна та 21 032,58 грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року - скасувати.

Позов Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та витребування нежитлового приміщення задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, як група нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Київської міської прокуратури () витрати зі сплати судового збору в розмірі 35 054 (тридцять п`ять тисяч п`ятдесят чотири) грн 30 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська