Справа № 736/1003/24
Номер провадження 2/736/278/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року м. Корюківка

Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Пархомчук Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просить суд стягнути солідарно з відповідачів інфляційні витрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 85889,73 гривень. Також позивач просить стягнути за рахунок відповідача понесені судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 3028,00 грн. та витрат на правову допомогу, докази понесення яких позивачем будуть надані в порядку ч. 8 ст .141 ЦПК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» 22.02.2008 укладений кредитний договір №36-05/06/17/11/407/2008/039 про надання коштів у позику у сумі 13100,00 доларів США. Також, 22.02.2008 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №36-05/06/17/13/40/2008/039-1, відповідно до якого у разі невиконання ОСОБА_1 кредитного договору, ОСОБА_2 стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами (п. 1 договору поруки). Вимоги за вказаним кредитним договором №36-05/06/17/11/407/2008/039 ВАТ КБ «Надра» було відступлено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Позивач вказує на те, що відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні витрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належної до сплати кредиторові. При цьому на думку позивача наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України. На думку позивача право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі ст. 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника. Щодо пропущення строку позовної давності то ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» вважає, що позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, а саме з 01.05.2017, враховуючи зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Законів України № 540-IX від 30.03.2020 та № 2120-IX від 15.03.2022, то позовна давність щодо стягнення таких сум, починаючи з 02.04.2020 була продовжена та станом на дату подачі позовної заяви, не пропущена. Враховуючи наведене позивач вважає свої позовні вимоги обґрунтованими та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.05.2024 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, слухання справи призначено без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Сторонам надано строк для подачі до суду заяв по суті справи.

Від відповідача ОСОБА_1 17.06.2024 до суду надійшла заява про відвід судді Пархомчук Т.В.

Ухвалою суду від 18.06.2024 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Пархомчук Т.В. визнано необґрунтованою та передано до канцелярії Корюківського районного суду Чернігівської області для визначення судді.

Ухвалою суду від 19.06.2024 дану справу прийнято до свого провадження суддею Чурупченком М.І. та визначено розглядати у порядку письмового провадження 19 червня 2024 року в приміщенні Корюківського районного суду.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відвід судді Корюківського районного суду Пархомчук Т.В. відмовлено.

Відповідачем повторно 04.07.2024 було заявлено відвід головуючому судді, та ухвалою суду від 04.07.2024 заяву було залишено без розгляду.

Від відповідача ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву не надійшло.

Від відповідача ОСОБА_1 21.06.2024 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що на його думку строк позовної давності становить три роки і почав цей строк свій відлік 07.11.2009, тобто з дати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2009 та закінчив свій відлік 06.11.2012, тобто строк позовної давності давно минув. На думку відповідача строк позовної давності починає свій перебіг після набрання законної сили рішенням суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, що зазначено в постановах Верховного Суду від 05.12.2018 по справі № 754/7151/15-ц, від 19.12.2018 у справі № 206/7190/14-ц. також позивач зазначає, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2009 по справі № 2-10016/09 з моменту набрання ним законної сили у примусовому порядку не виконувалось і не підлягає виконанню в майбутньому, оскільки суд відмовив у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому сума, стягнена за судовим рішенням, є натуральним зобов`язанням і вимога за таким зобов`язанням не може бути захищена у судовому порядку. Отже, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних витрат. Відповідач посилається на позицію Верховного Суду у справі № 757/44680/15-ц. Позивач вказує на те, що Щорським районним судом Чернігівської області вже було розглянуто вимоги позивача про стягнення із нього суми 513451,13 грн, які складаються з донарахувань позивача за період з 06.11.2009 по 06.06.2022 та скасовано виконавчий напис нотаріуса про стягнення цієї суми. Крім того, на думку відповідача положення статті 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми боргу з урахуванням інфляційних витрат може бути застосоване тільки у разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня, так як в кредитному договорі валютою зобов`язання є євро, позивач вважає, що нарахування інфляційних витрат є неправомірним. Також відповідач вважає, що розрахунок суми боргу має бути перевірений судом, що є його процесуальним обов`язком. Відповідач планує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в сумі 5000,00 грн.

Від позивача 28.06.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» наполягає на тому, що відсутність на виконанні виконавчих листів жодним чином не позбавляє нового кредитора на пред`явлення вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Також позивач наполягає на своїй позиції, щодо того, що строк позовної давності не сплив та вказує, що з дати ухвалення рішення Шевченківським районним судом м. Києва валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, то посилання на рішення Щорського районного суду Чернігівської області є недоречним, оскільки у даній справі сума боргу вже захищена у судовому порядку та стягнута із відповідачів, що підтверджується рішенням суду.

Позивач 09.07.2024, скориставшись своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив подав такі заперечення і вказує, що валютою зобов`язання за кредитним договором є іноземна валюта євро, про що зазначено в рішенні Шевченківського районного суму м. Києва та визначено еквівалент суми заборгованості у національній валюті України гривні. Відповідач вважає, що рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 06.06.2022 судом було вирішено вже питання щодо стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних, і рішення було не на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Також відповідач зазначає, що дата з якої нараховується відповідні інфляційні витрати та 3% річних 01.05.2017 є вигаданою та нічим не підкріпленою, адже позовна заява скерована до суду 14.05.2024. ОСОБА_1 просить суд врахувати таку підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», як безпідставність позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

22.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 36-05/06/17/11/407/2008/039, відповідно до пункту 1.1. якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 13100, 00 Євро в порядку і на умовах, визначених цим договором. За змістом п. 1.3.1 договору відсотки за користування розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,99 відсотків річних. Відповідно до п. 1.4 договору банк надає позичальнику кредит строком до 21.02.2018. Також договором передбачено, що надання кредиту відбувається лише за умови надання позичальником відповідного забезпечення виконання своїх зобов`язань по цьому договору, а саме підписання та нотаріального оформлення договору іпотеки нерухомого майна.

Також 22.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 36-05/06/17/13/40/2008/039-1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яка їй належить на праві власності та особистими коштами.

Між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 22.02.2008 було укладено іпотечний договір, який було нотаріально посвідчено.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2009 у справі № 2-10016/09 позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 139373, 96 гривень та витрати по сплаті державного мита в сумі 1393,76 гривень, витрати по сплаті на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 250,00 гривень. Як вбачається із зазначеного рішення суду, позивач просив стягнути із відповідачів заборгованість за кредитним договором від 22.02.2008 № 36-05/06/17/11/407/2008/039 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2014 р. у справі 761/11412/14-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2015, відмовлено Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «Надра» у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виданого на виконання рішення суду у справі за позовом відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 23.07.2020 було укладено договір № GL48N718070_I_5 про відступлення прав вимоги, зокрема щодо кредитного договору № 36-05/06/17/11/407/2008/039 від 22.02.2008. Та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва замінено строну виконавчого провадження, а саме первісного стягувача за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», щодо виконання рішення, яке ухвалив Шевченківський районний суд м. Києва по справі № 2-10016/09 від 06.11.2009.

03.06.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною було вчинено виконавчий напис № 1128 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла за іпотечним договором від 22.02.2008, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» в забезпечення за кредитним договором № 36-05/06/17/11/407/2008/039 від 22.02.2008 р., право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_5. Стягнення заборгованості проводилося за період з 01.07.2018 до 03.06.2021.

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 06.06.2022 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 03.06.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною, зареєстрований за № 1128 за заявою стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про ятсгнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 513451,13 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Стаття 514 ЦК України встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за умови переходу права вимоги до нового кредитора, зобов`язання має виконуватися у тому порядку і у тому самому обсязі, як і зобов`язання перед первісним кредитором.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15 нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань.

Крім того, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (постанова ВП Верховного суду від 04.07.2018 по справі № 310/11534/13-ц).

Так само Верховний Суд вказав, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (Постанова від 04.06.2019 по справі N 916/190/18).

Отже, суд робить висновок, що інфляційні витрати та 3% річних як особливий вид відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання входить до складу цього зобов`язання. Крім того, стягнення із боржника суми основного боргу за рішенням суду не позбавляє кредитора права на відшкодування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021по справі N 522/1528/15-ц відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України)

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору

В даному випадку, умовами п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі

Враховуючи наведені норми, положення договору поруки, а також позицію Верховного Суду, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлення позовних вимог, як до ОСОБА_1 , як основного боржника так і до ОСОБА_2 , як поручителя за договором.

Щодо строку позовної давності

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в роки (ст. 257 ЦК України).

В той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Цією постановою Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.

А отже, суд вважає, що твердження ОСОБА_1 про те, що строк позовної давності в такому випадку обмежується трьома роками з дня набрання рішенням суду про стягнення заборгованості законної сили, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України було доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02.04.2020.

Так само згідно із пунктами 18, 19 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Аналіз наведених норм говорить, що строк позовної давності зупинено на час дії воєнного стану в Україні, і так само нарахування грошових зобов`язання за ст.. 625 ЦК України зупинено з 24.02.2024.

Таким чином, виходячи з усього наведного вище, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» виникає право про стягнення з відповідачів інфляційних витрат та 3% річних за увесь період прострочення сплати основного грошового зобов`язання і до моменту його повного виконання, яке обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову з урахуванням положень Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України. Тобто, строк позовної давності охоплюються строком за три роки до вступу в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02.04.2020 і до моменту введення в України режиму воєнного стану, а отже до 24.02.2022. Тобто строк позовної давності за розрахунком суду починається з 02.04.2017 і обмежується 24.02.2024.

Щодо посилань ОСОБА_1 на висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у справі № 757/44680/15-ц, щодо того, що сума стягнена за судовим рішенням є натуральним зобов`язанням і вимога за таким зобов`язанням не може бути захищена в судовому порядку, то суд зазначає наступне.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 у справі №759/4755/19 зауважив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу»

В цій же постанові йде мова про те, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (постанова на яку посилається відповідач) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

При розгляді позовних вимог до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у цій справі судом встановлено, що існує судове рішення, яким з відповідачів стягнено суму основної кредитної заборгованості, строк позовної давності за цим зобов`язанням не сплив на момент винесення заочного рішення Шевченківським районним судом м. Києва. Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними посилання відповідача про те, що основне грошове зобов`язання є натуральним і вважає, що відсутність на виконанні виконавчих листів жодними чином не позбавляє нового кредитору на пред`явлення вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Схожий висновок викладень у постановах Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №753/1527/22. від14.02.2024 у справі №757/34217/21.

Також, суд враховує правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №752/9858/21, від 29.11.2023 у справі №753/1527/22 у яких зазначено: «наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 України».

Щодо розрахунку суми заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 755/7704/15-ц наведений висновк про те, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Судом було досліджено розрахунок інфляційних витрат та 3% річних за прострочення сплати грошового зобовязання за період з 01.05.2017 до 23.02.2022 позивача, на думку суду він є логічним та не має помилок. Щодо дати 01.05.2017 то суд вказує на те, що травень 2017 року входить до періоду з 02.04.2017 по 24.02.202, а отже вимога про стягнення суми саме з травня 2017 року виснута в межах строку позовної давності.

Щодо того, чого саме з 01.05.2017 позивач пред`являє позовні вимоги, суд зазначє, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Щодо посилань відповідача на те, що норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, і так як кредитний договір у 2008 році було укладено у іноземній валюті, нарахування індексу інфляції є безпідставним, то суд не погоджується з такими твердженнями відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06.11.2009 у справі №2- 10016/09 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ВАТ «КБ «Надра» 139 373,96 гривень заборгованості за кредитним договором, 1 393,74 гривень витрат по сплаті державного мита, 250,00 витрат по сплаті на ІТЗ розгляду справи.

Велика Палата Верховного Судуу постанові від 27.11.2019 у справі №340/385/17 дійшла висновку про те, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного України. Відтак з дати ухвалення рішення суду валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним

Щодо посилань ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 06.06.2022 у справі №736/1027/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є недоречним, оскільки, вказаним рішенням розглядалося питання протиправності винесеного саме виконавчого напису і жодним чином не розглядалася правомірність вимог ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про стягнення сум інфляційних нарахувань та 3% річних.

Таким чином, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що вимоги позову є обґрунтованими, обставини наведені позивачем, знайшли підтвердження під час судового розгляду справи, а відтак позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне:

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду по справі № 640/16093/21 від 01.09.2022.

Під час розгляду справи позивачем на виконання ч. 8 ст. 141 ЦПК України було надано до суду заяву про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу, до якої додано договір, укладений між Адвокатським бюро «Юлії Чміль» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02.01.2024. Згідно із умовами договору вартість наданих юридичних послуг Бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги відповідно до тарифів, вказаних у додатку № 1 до договору та виставляє клієнту відповідний рахунок. За результатами надання юридичної допомоги адвокатом складається акт, в якому вказується обсяг наданої юридичної допомоги і її вартість. Згідно акту про надання правничої допомоги № 3107-24 Адвокатським бюро «Юлії Чміль» надано ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» послуг на загальну суму 12 500,00 грн., в тому числі ознайомлення з матеріалами справ, аналіз наведених документів, ознайомлення із судовою практикою та визначення перспективи справи 4500,00 грн, складання позовної заяви з пакетом документів 4000,00 грн, і складання відповіді на відзив 4000,00 грн.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Надаючи оцінку доказам, які були надані позивачем на обґрунтування розміру судових витрат суд вказує на невідповідність розміру витрат на оплату послуг адвоката критеріям, встановленим частиною п`ятою статті 134 КАС України, зокрема, щодо співмірності заявленої суми у 12500,00 грн. витрат на правову допомогу із категорією складності справи, об`ємом наданих адвокатом послуг, витраченим адвокатом часом на надання правничої допомоги та значенню справи для сторони. З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатським об`єднанням сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду даної справи, не є належним чином обґрунтованою.

Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача становить 6500,00 грн.

Крім того, згідно платіжної інструкції № 7766 від 14.05.2024 позивачем ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплачено судовий збір в сумі 3028,00 грн. за подання до суду позовної заяви, що також підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» () інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 85889 (вісімдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) грн. 73 коп.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 6500,00 грн. витрат понесених позивачем на правову допомогу.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49501, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 15.08.2024.

Суддя Т.В.Пархомчук