Номер провадження: 22-ц/813/5156/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року в цивільній справі за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів Національної служби здоров`я України, про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення, в сумі 38176 грн 60 коп, -

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2022 року заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: ОМР та КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Національна служба здоров`я України, в якій просив про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення у сумі 38 176,60 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 травня 2022 року Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із примиренням винного із потерпілою особою на підставі вимог ст. 46 КК України. В ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження заявлено цивільний позов про стягнення коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину, однак його залишено без розгляду, а відповідачем кошти добровільно на користь позивачів не відшкодовано (а.с. 1-18).

29 лютого 2024 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради» про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення у сумі 38176 (тридцять вісім тисяч сто сімдесят шість) грн 60 (шістдесят) коп. вирішено задовольнити; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради, кошти, витрачені лікарнею на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2 у сумі 36 535,00 (тридцять шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Одеської міської ради, кошти, витрачені лікарнею на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2 у сумі 1641 (одна тисяча шістсот сорок одна) грн 60 (шістдесят) коп.; стягнути з ОСОБА_1 2 481,00 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн судового збору в дохід держави (а.с. 229-232).

11 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна, через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а саме судом першої інстанції неправильно зроблені висновки щодо належного відповідача та неправильно застосовано норми чинного законодавства. Представник апелянта звертає увагу суду, що на час вчинення ДТП та медичного лікування потерпілого ОСОБА_3 цивільно-правова відповідальність апелянта була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна», при цьому розмір витрат на лікування потерпілого в сумі 38176 (тридцять вісім тисяч сто сімдесят шість) гривень 60 (шістдесят) копійок у повному розмірі покривається лімітом страхової суми, яка становить 260000 (двісті шістдесят тисяч) гривень. Тому, на думку представника апелянта, позовні вимоги про стягнення цих витрат мали бути пред`явлені саме до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Разом з тим, як зазначає представник апелянта, звернення до суду прокурора, в інтересах КПН «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР, є незаконним, оскільки згідно з нормами чинного законодавства, прокурор набуває право на представництво лише у випадку, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежним чином, однак, прокурором не надано до суду жодних доказів на підтвердження неналежного захисту свої прав КНП «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР.

17.04.2024 від заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Крім того, позивач вказує, що відповідачем долучено до відзиву лише копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де страховиком визначено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Інформація щодо звернення ОСОБА_1 в порядку ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутня. Отже, відповідач своєчасно не звернувся до страховика чим порушив відповідну процедуру відшкодування, встановлену законом, та як наслідок немає права на страхову виплату. Крім іншого, позивач зазначає, що заходів до звернення з позовом до суду ані Одеською міською радою, ані КНП «Міська клінічна лікарня № 11» до теперішнього часу не вжито, що свідчить про невиконання ними інтересів держави в суді.

31.05.2024 від директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що Верховний суд України в своїй постанові від 24.02.2016 в справі № 6-1343цс15 дійшов висновку, що витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. Тому директор КНП «МКЛ № 11» ОМР просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Апеляційне провадження в справі було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що доказів відшкодування ОСОБА_1 зазначених витрат на лікування ОСОБА_2 , матеріали справи на містять. Надані відповідачем копії чеків на придбання ним ліків, не є відшкодуванням витрат на утримання лікувального закладу в розумінні положень ЦК України та «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання».

Одеська міська рада та КНП «Міська клінічна лікарня № 11» заявили про відсутність намірів самостійно звернутися до суду з позовом, що свідчить про неналежне виконання своїх повноважень щодо стягнення коштів, у зв`язку з чим у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави, а тому доводи представника відповідача про відсутність у прокуратури підстав для звернення до суду з даним позовом є безпідставними.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 24.02.2016 у справі № 6-1343цс15.

Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Як правильно було встановлено судом першої інстанції 27.05.2022 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/4931/22 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного із потерпілою особою на підставі вимог ст. 46 КК України. Кримінальне провадження закрите.

В процесі розгляду справи № 522/4931/22 судом було встановлено, що 07.12.2021 близько 18 год. 07 хв. в Приморському районі м. Одеси водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «TOYOTA COROLLA» д.н.з. НОМЕР_1 (ходова частина, рульове керування, гальмова система якого на момент дорожньо-транспортної пригоди перебували в технічно-справному стані) у темний час доби, при штучному освітленні, в умовах необмеженої видимості та при вологому дорожньому покритті, здійснював рух по вул. Середньофонтанській з боку пл. Привокзальна в напрямку вул. Пироговська, на якій організовано двосторонній рух по двом смугам руху в кожному напрямку руху, які позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.5 та 1.3 згідно ПДР.

Під`їжджаючи до буд. 2 пл. Привокзальна, водій ОСОБА_1 був неуважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки. Після виїзду на прямолінійну ділянку вул. Середньофонтанська, водій ОСОБА_1 не надавши переваги в русі пішоходу, якого він об?єктивно міг та повинен був виявити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину вул. Середньофонтанська, у невстановленому для переходу місці, рухаючись з права наліво по ходу напрямку руху автомобіля марки «TOYOTA COROLLA», в результаті чого здійснив на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого підвертлюгового перелому правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, садна лобної області. Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля, в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішоходу). Враховуючи дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 07.12.2021. Закритий підвертлюговий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, садна лобної області, складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень, і є критерієм тривалого розладу здоров?я строком понад 21 день, і відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Цивільний позов у кримінальному провадженні, поданий Приморською окружною прокуратурою міста Одеси в інтересах держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, а саме стягнення витрат на лікування потерпілого від злочину був залишений без розгляду (а.с. 19-24).

Відповідно до наданої КНП «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР довідки від 16.08.2022 № 0183/1419 та від 14.12.2023 № 01-83/3/27 з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради» з 07.12.2021 по 22.02.2022, що складає 25 ліжко-днів у грудні 2021 року та 52 ліжко-дня у 2022 році, загальною кількістю 77 ліжко-днів. Вартість одного ліжко-дня становить 495,80 грн (витрати на: електроенергію 9,40 грн, тепло 8,90 грн, воду 3,00 грн, харчування 77,30 грн, з/пл 148,30 грн, накладні витрати 248,90 грн (медичні матеріали, витрати на прання, дез. засоби, тощо)). На лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 лікарнею витрачено кошти в загальній сумі 38 176,00 грн, у тому числі 1 641,60 грн витрати на комунальні послуги.

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

За ч. 3 цієї статті якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України.

Отже, положення вказаної статті регулюють порядок відшкодування особою, яка вчинила злочин витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення.

Тобто, вирішуючи питання наявності підстав для застосування положень вказаної статті до спірних правовідносин необхідно встановити: факт скоєння злочину; особу, яка його скоїла; наявність шкоди (матеріальної чи здоров`ю); потерпілу особу.

Як було вище зазначено, в рамках кримінальної справи № 522/4931/22 ухвалою суду від 27.05.2022 встановлено, що водій транспортного засобу ОСОБА_1 заподіяв шкоду здоров`ю пішоходу ОСОБА_2 , який отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. В подальшому ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради» з 07.12.2021 по 22.02.2022 та на лікування потерпілого лікарнею витрачено кошти в загальній сумі 38 176,00 грн, у тому числі 1 641,60 грн витрати на комунальні послуги.

Відтак, в контексті положень ст. 1206 ЦК України ОСОБА_1 є особою, яка вчинила злочин та відповідно на яку покладається тягар відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 з відзивом на позовну заяву подавав Поліс № ЕР.206782487 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до вказаного полісу: страховик ПрАТ СК «ПЗУ Україна»; страхувальник ОСОБА_1 ; забезпечений транспортний засіб легковий автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; період дії договору з 13.11.2021 по 12.11.2022 включно; страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 260 000 грн, а за шкоду, заподіяну майну 130 000 грн (а.с. 103).

Станом на дату ДТП 07.12.2021 страховий поліс був діючим.

За ч. 1 ст. 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі Закон) потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

За п. 1.4 цієї статті особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до п. 1.7 вказаної статті забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. А згідно з п. 1.8 страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Стаття 5 Закону встановлює, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Відповідно до правового висновку Великої палати Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17: «… основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика».

Отже, виходячи з вище наведеного, в тому разі, якщо особа застрахувала свою відповідальність у відповідного страховика, то у випадку настання страхового випадку саме страховик має здійснювати відшкодування завданої шкоди в межах страхового ліміту та саме страховик є належним відповідачем за позовами про відшкодування шкоди (майнової чи заподіяної здоров`ю).

За обставинами даної справи позивач просить стягнути з особи, яка заподіяла шкоду ОСОБА_1 кошти, витрачені лікарнею на лікування потерпілої особи в сумі 36 565 грн та 1 641,60 грн.

Як було вище зазначено відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Станом на момент ДТП 07.12.2021 страховий поліс № ЕР.206782487 був діючим. Страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 260 000 грн, що відповідно перевищує суму коштів, заявлену в позові.

ПрАТ СК «ПЗУ Україна» є діючою юридичною особою, не позбавлена ліцензії, не виключена із МТСБУ, не перебуває в стані припинення та фактично здійснює свою діяльність як станом на момент ДТП, так і на теперішній час. Отже, перешкоди для стягнення витрат на лікування потерпілої особи безпосередньо зі страховика відсутні.

Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов передчасних висновків по суті заявлених позовних вимог. Позивач з заявою про залучення до участі в справі належного відповідача або співвідповідача не звертався.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Вказані дії суддя вчиняє в порядку ст. 197 ЦПК України. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Постанова Пленуму Верховного Суду від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», а саме п. 8 містить роз`яснення щодо можливості залучення до участі у справі співвідповідача, а саме можливості даного залучення лише за клопотанням позивача, проте якщо позивач із зазначеним клопотанням до суду не звертається, суд повинен відмовляти у задоволенні позовних вимог, що стосуються не залучених осіб. Апеляційний суд позбавлений права змінювати процесуальний статус учасників, а також притягувати осіб, які не приймали участь в розгляді справи в суді першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Окрім того, Велика палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17 зазначила: «Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16)».

Також, ККС ВС в постанові від 17.10.2019 в справі № 401/1688/17зазначив: «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку».

В контексті вище наведеного посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 24.02.2016 в справі № 6-1343цс15 не є релевантним до спірних правовідносин в даній справі. Інші доводи апеляційної скарги, зокрема в частині підстав подання позову прокурором, дублюють позицію відповідача в суді першої інстанції, оцінка якій була надана судом першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище встановлені обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє частково апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький