ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5148/24 Справа № 227/2421/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 227/2421/23 за позовом ОСОБА_1 до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», про зняття арешту з майна та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Притуляка С.А., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний батько позивача ОСОБА_2 , постійне реєстраційне мешкання проживання якого було за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька є його син - ОСОБА_1 . Інших спадкоємців першої черги спадкового майна не має. Станом на теперішній час, жодних заяв про прийняття спадщини за вказаним спадкодавцем подано не було.

Однак, позивач не може реалізувати своє право на спадкове майно, оскільки постановою приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Клепановою Оленою Анатоліївною від 24.08.2023 № 584/02-31 про відмову у вчинені нотаріальної дії, позивачеві було відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що на спадкову квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (спеціальний розділ за номером 23867219 від 11.12.2017 року міститься запис про арешт нерухомого майна належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Рекомендовано звернутися до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для вирішення питання щодо до зняття арешту зі спадкового майна.

За зверненням позивача до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з питанням щодо зняття арешту, було роз`яснено, що таке право є тільки у сторони виконавчого провадження, якою позивач не є, і рекомендували в разі незгоди звернутися до суду.

Товариств з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» відмовилося приймати від позивача грошові кошти в рахунок сплати боргу.

Просив суд, зняти арешт з нерухомого майна, скасувати заборону відчуження об`єкту нерухомого майна, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15.11.2023р., у зв`язку з тим, що арешт, який просить скасувати позивач, накладений в межах ВП №43800473 про стягнення з ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є позивач, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» боргу, судом було залучено дане підприємство до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», про зняття арешту з майна та визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що предметом даного позову є вирішення питання набуття права власності в порядку спадкування за законом сина після смерті батька. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Таким чином, померлий батько ОСОБА_2 мав власність у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка увійшла до обсягу спадкового майна після його смерті, на яку було накладено арешт під час виконання його боргових зобов`язань. Отже, саме у зв`язку зі смертю боржника у виконавчому провадженні виникла ситуація, при якій не неможливо усунути обставини, які стали підставою для накладення арешту на спадкове майно, що в даному випадку є перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Вважає, що в даному випадку відсутні підстави для оскарження дій державного виконавця, а тому ним правильно обрано спосіб захисту, що відповідає положенням ст.ст.15, 16 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зняття арешту з майна та визнання права власності з мотивів викладених у рішенні, суд першої інстанції вніс елемент правової невизначеності у правозастосуванні правовідносин, що розглядалися, оскільки не мав взагалі ніяких правових підстав позбавляти позивача спадкового майна.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , є рідним батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлому на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.1996р.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження №43800473 щодо виконання судового наказу №2-н/227/962/2013 від 05.07.2013 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» боргу 5081,30 грн. (а.с.31).

12.05.2017 року постановою державного виконавця Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Пасічник К.В. накладено арешт на майно, що належить боржнику (а.с.32).

Постановою приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Клепановою Оленою Анатоліївною від 24.08.2023 №584/02-31 про відмову у вчинені нотаріальної дії, позивачеві було відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що на спадкову квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (спеціальний розділ за номером 23867219 від 11.12.2017 року міститься запис про арешт нерухомого майна належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Рекомендовано звернутися до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для вирішення питання щодо до зняття арешту зі спадкового майна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна та визнання права власності пред`явлений до неналежного відповідача, що вже є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на порушення своїх прав, оскільки не має можливості успадкувати майно після смерті батька ОСОБА_2 через накладення на його майно арешту державним виконавцем.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі №554/5912/19-ц (провадження №61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі №331/1383/20 (провадження №61-7109 св 22).

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження №61-4726сво19).

Так у п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі-постанова Пленуму ВССУ) судам роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Вимоги осіб, які не є сторонами виконавчого провадження, щодо належності їм, а не боржникові, майна, на яке у виконавчому провадженні накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про зняття з нього арешту.

Отже, Орган державної виконавчої служби у такому випадку може бути залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (п.24 постанови Пленуму ВССУ справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»), а в якості відповідача - стягувач, в інтересах якого державним виконавцем накладено арешт на майно боржника.

Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги про зняття арешту з майна та визнання права власності до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який не може бути ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15.11.2023р., Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Однак, з клопотаннями про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача позивач не звертався.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна та визнання права власності пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що по суті вимог апеляційної скарги було відмовлено, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: