Номер провадження: 22-ц/813/2574/24
Справа № 522/8840/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Д.Ю.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Міхальової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ляшенка Олега Валерійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю,

встановив:

24.05.2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 2012 року про ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_3 проживала однією сім`єю та вела спільна господарство із подружжям Долідо, здійснювала догляд за ними, допомагала по господарству, забезпечувала надання медичних послуг та здійснила їх поховання після їх смерті. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено (т.3, а.с.111-116).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Ляшенко О.В. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.131-138).

Вирішуючи питання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Д.Ю., та представника ОСОБА_2 - адвоката Міхальової Ю.О., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про місце та час слухання справи (т.3, а.с.195-205).

Що стосується клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Ляшенка О.В. про відкладення розгляду справи з підстав ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів зазначає, що дана справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду тривалий час (більше ніж пів року, т.3, а.с. 151), та призначалася до розгляду неодноразово, а тому не вбачає підстав для відкладення розгляду даної справи (т.3, а.с.158, 180, 194).

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Д.Ю., та представника ОСОБА_2 - адвоката Міхальової Ю.О., у відсутність інших учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог (т.3, а.с.111-116).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що більше п`яти років до часу відкриття спадщини вона проживала однією сім`єю разом із спадкодавцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.9), та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.18).

Позовні вимоги вона обгрунтовувала тим, що за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вона піклувалася про них, надавала допомогу у приватизації земельної ділянки, супроводжувала ОСОБА_6 до лікарні, а також вела з ними спільне господарство, приймала участь у спільних витратах та інше.

В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадкування осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш п`яти років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини.

У відповідності до п. 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які перебувають у безпосередній родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Разом з тим, зазначені докази, у тому числі, які пов`язані із похованням подружжям Долідо, що надані позивачем ОСОБА_3 , не підтверджують факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла через 5 днів, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім, власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.08.2019 року у справі №521/16365/15.

Проте, доказів, які б свідчили, про наявність у ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, матеріали справи не містять.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які також не підтвердили проживання позивачки ОСОБА_3 однією сім`єю із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.3, а.с.94, 108-109).

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивачки та викладені нею обставини не знайшли свого підтвердження проживання однією сім`єю позивачки ОСОБА_3 з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, згідно ст. 1262 ЦК України другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Судом апеляційної інстанції було витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Журавля М.В. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зазначеної спадкової справи, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є племінники спадкодавця - відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.3, а.с.209-221).

Отже, навіть за умови доведеності позивачем факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, ОСОБА_3 набула б статусу лише спадкоємця четвертої черги, тоді як в даному випадку наявні спадкоємці другої черги, які прийняли спадщину.

При цьому слід зазначити, що позовні вимоги на усунення права на спадкування ОСОБА_12 та ОСОБА_5 . ОСОБА_3 не заявлялися.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представник заявника апеляційної скарги на те, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи міститься поштове відправлення на ім`я ОСОБА_3 , яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за адресою», що у відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 131 ЦПК України вважається її належним сповіщенням (т.3, а.с.103).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» Конвенція зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374. ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд.

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ляшенка Олега Валерійовича, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Через перебування суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д. і Дришлюка А.І. у відпустках, повне судове рішення складено 12.08.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк