КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11739/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя -доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника прокуратури Котляр Т. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду міста Києва у складі судді Григоренко І. В.

від 23 квітня 2024 року

у цивільній справі № 757/32753/22-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської прокуратури,

Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом (з урахування нової редакції поданої у грудні 2022 року) до Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 1 661 600 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження сторін за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, та призначено підготовче судове засідання у справі.

27.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника відповідача-1 М. Стретович про закриття провадження у справі, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/26386/13-ц від 08.10.2014 року, яке набрало законної сили 25.02.2015 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України та прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Крім цього, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/55912/17-ц від 13.04.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2018 року та постановою Верховного Суду від

18.04.2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року провадження у даній цивільній справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовженнярозгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що у справі №757/26386/13-ц підставою для позову було посилання за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завдано громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в той час як в даній справі було посилання на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 р. у справі №916/1423/17 та на правову позицію Європейського Суду з Прав Людини, викладену у рішеннях (справи «Анатолій Войтенко проти України», «Світлана Науменко проти України».

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справ не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Київської міської прокуратури проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи що ухвала суду є законною і обґрунтованою.

ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, направивши до суду заяву про розгляд апеляційного скарги без його участі.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника прокуратури Котляр Т. М., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19), від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19 (провадження № 61-16272св21), від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закриваючи провадження у справі з підстав визначених пунктом 3 частини 1 ст. 255 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору у даній справі є відшкодування моральної шкоди в сумі 1 661 600 грн завданою бездіяльністю посадових осіб Київської міської прокуратури щодо не розгляду по суті заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ватутінського районного суду міста Києва від 27.06.1996 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/26386/13-ц від 08.10.2014 року, яке набрало законної сили 25.02.2015 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України та прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Крім цього, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/55912/17-ц від 13.04.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 18.04.2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди відмовлено. Судами вже розглядались цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, в яких позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що прокуратурою міста Києва не були розглянуті по суті його численні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ватутінського районного суду міста Києва від 27.06.1996 року, тобто між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У провадженні Печерського районного суду м. Києва у справі перебувала справа № 757/55912/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва, в якому він просив відшкодувати моральну шкоду, завдану бездіяльністю прокурора м. Києва, а також упущену вигоду в розмірі 4 856 250 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що прокуратурою м. Києва не були розглянуті по суті його численні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ватутінського районного суду м. Києва від 27 червня 1996 року, яким його визнано винним у вчиненні злочину за частинами другою, третьою статті 125 КК України (1960 року). Зазначав, що такою бездіяльністю йому завдано моральну шкоду, а також вказував на те, що його позбавлено права продовжувати політичну кар`єру та обіймати посаду заступника Міністра освіти і науки України, у кадровому резерві на яку його було рекомендовано, що призвело до понесення ним збитків у вигляді заробітної плати, яку він міг отримати, якщо б його права не були порушені. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з Державного казначейства України моральну шкоду в розмірі 592 тис. грн та упущену вигоду, яку він розраховував, виходячи з розміру посадового окладу заступника міністра станом на день звернення до суду з позовом, інформація про який міститься в публічному доступі в мережі Інтернет. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю прокуратури, закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 18.04.2020 року у задоволенні позову відмовлено, адже позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, не наведено жодних фактів вчинення прокуратурою м. Києва або її посадовими особами будь-яких неправомірних дій (бездіяльності), прийняття рішень, які б призвели до порушення та обмеження його прав, та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в спірних правовідносинах.

Також у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 757/26386/13-ц за позовом ОСОБА_1 поданим 28 листопада 2013 року до Державного казначейства України, згідно Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну казначейську службу України, та Прокуратури м. Києва, в якому позивач просив стягнути з Державного казначейства України 2 702 700 грн. 00 коп. у відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог у вказані справі позивач посилався на те, що починаючи з 2002 року, неодноразово звертався до прокуратури м. Києва із заявами про перегляд за нововиявленими обставинами вироку від 27.06.1996 р., постановленого Ватутінським районним судом м. Києва. Разом з цим, прокуратура м. Києва не вживала ніяких заходів щодо перегляду за нововиявленим обставинами зазначеного вироку, а лише надсилала відповіді у яких відмовляла в перегляді вироку Ватутінського районного суду м. Києва від 27.06.1996 р. В зв`язку з чим, позивач вважав, що йому завдано моральну шкоду.

Рішення у цій справі постановлено 08.10.2014 року, та набрало законної сили 25.02.2015 року

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач вказував, що у 2002 році він звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами справи, у якій відносно нього було постановлено вирок Ватутінським районним судом м. Києва від 27.06.1996 року за вчинення наклепу на Президента України Л. Кучму та главу Адміністрації Президента України Д. Табачника.

За твердженням позивача, Генеральна прокуратура на його неодноразові звернення не надала відповіді по суті, а прокурор м. Києва всупереч ст. 400-8 КПК України 1960 р. досі не вирішив питання про проведення розслідування нововиявлених обставин.

Внаслідок таких дій прокурора не вирішено питання за заявою позивача про перегляд за нововиявленими обставинами, що на переконання позивача свідчить про умисне затягування прокурором розгляду заяви і є підтвердженням наявності вини відповідача та його системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні розумних строків розгляду заяви та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіянням моральною шкоди пов`язаної в тому числі із необхідністю відстоювати свої права через суд.

Правовою підставою для стягнення моральної шкоди позивачем визначено ст. 23, ст. 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України. Обґрунтовуючи правову позицію позивач посилався на практику ЄСПЧ та на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) за яким надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що вже існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналіз матеріалів цієї справи та зміст відповідних судових рішень свідчить про те, що сторони, підстави та предмет позову у справі, яка переглядається за апеляційною скаргою, є тотожними сторонам, підставам та предмету позову у справах № 757/26386/13-ц та № 757/55912/17-ц, в яких ухвалені судові рішення, які набрали законної сили.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду не дає підстав уважати, що позов поданий про інший предмет чи з інших підстав.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик