Справа № 211/3047/24
Провадження № 2/211/1834/24
19 серпня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Сарат Н.О.,
при секретарі Зоріній С.М.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 листопада 1990 року між нею ( дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») та відповідачем по справі ОСОБА_2 , було укладено шлюб, актовий запис про шлюб № 1337.
Сімейне життя у них не склалось, відповідач не працював, вів себе зневажливо, не мав власного життя. Задля забезпечення гарних побутових умов для своєї доньки та онука, її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали кооперативну квартиру та оформили, документи згідно до яких, ОСОБА_1 є членом ОК ЖБК « Автомобіліст -2» відповідно до рішення Довгинцівського районного комітету № 243/1 від 14 серпня 1992 року та володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, 28 листопада 1995 року вийшла на роботу та все своє життя працює, натомість відповідач не міг забезпечити родину, пайові внески за квартиру не сплачувались, оскільки не було коштів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка була сплачена її батьком.
Через деякий час після народження сина, вони перестали мешкати разом, хоча відповідач був зареєстрованій у квартирі, яка є предметом позову.
Грошові кошти на оплату внесків за квартиру їй надавали батьки, відповідач фінансової участі не здійснював, мешкав окремо, сторони не мали спільного бюджету та господарства. Вона самостійно виховувала та утримувала сина, батьки сплачували внески по квартирі.
07 червня 1996 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності, визнаним у скоєні злочину та засуджений до відбування покарання строком на 8 ( вісім) років з конфіскацією майна.
21 травня 2001 року шлюб між ними було розірвано.
Вона не мала коштів на проведення оплати внесків за квартиру, тому станом на 01 вересня 2004 року борг по сплаті внесків становив 5283, 26 гривень, що підтверджується копію довідки від 15 вересня 2005 року № 12, вказаний борг був сплачений її батьком ОСОБА_4 , що підтверджується розрахунковим чеком серія АА № 479524 на суму 5283, 26 гривень. Відповідач жодної фінансової участі у придбанні квартири не приймав, більш того, відповідач не утримував сина, та був оголошений у розшук, заборгованість по аліментам залишилась не сплаченою.
Вона з сином зареєстрована в квартирі, сплачувала комунальні платежі, здійснювала ремонті роботи в квартирі, створювали комфортні та затишні умови для побуту та життя своєї родини, а саме себе та сина.
Вирішивши оформити право власності на свою квартиру, вона отримала довідку № 004 від 15.02.2022 року, яка видана Обслуговуючим кооперативом « автомобіліст -2» про сплату нею внесків в повному обсязі, та отримала витяг про державну реєстрацію права власності від 27 травня 2022 року № 301675229, згідно до якого в реєстрі речових прав, наявний запис про те, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В квітні 2024 року, вона вирішила подарувати квартиру сину, та звернулась до нотаріуса для отримання консультації, але після консультації у нотаріуса їй було повідомлено, що, незважаючи на те, що право власності на квартиру зареєстровано у 2022 році, через 20 років після розірвання шлюбу, але, оскільки рішення про виділення квартири було отримано у період шлюбу з відповідачем, вона має вирішити питання того, що квартира є особистою власністю, при цьому вказане питання може бути вирішено або в судовому порядку шляхом подання позову про визнання квартири особистою власністю або шляхом укладання договору з чоловіком, але оскільки вона не спілкується з відповідачем майже тридцять років, не має ніякої інформації про його життя, змушена звернутися до суду зі вказаним позовом. Просить суду визнати на нею право особистої власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68, 4 кв. м., житловою площею 41, 2 кв. м.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2024 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України.
Представник позивача адвокат Кафтасьєва Г.В. до суду надала заяву про розгляд справи без участі позивача та без її участі, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 не повідомив причини неявки, відзиву на позов не подав, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши надані письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що з 10 листопада 1990 року між позивачем ОСОБА_1 ( дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом ЗАГС, актовий запис про шлюб № 1337 ( а.с. 10 ).
Шлюб між сторонами по справі було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 травня 2001 року, актовий запис № 183 ( а.с. 11).
ОСОБА_1 є членом ОК ЖБК « Автомобіліст -2» відповідно до рішення Довгинцівського районного комітету № 243/1 від 14 серпня 1992 року та володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 14).
Борг по сплаті внесків становив 5283, 26 гривень, що підтверджується копію довідки від 15 вересня 2005 року № 12, та був сплачений батьком позивача ОСОБА_4 ( а.с. 33).
Згідно копії витягу про державну реєстрацію права власності від 27 травня 2022 року № 301675229, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 13).
07 червня 1996 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності, копія вироку Кіровоградського обласного суду згідно до якого, відповідач був визнаним у скоєні злочину та засуджений до відбування покарання строком на 8 ( вісім) років з конфіскацією майна ( а.с. 34-36).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17).
Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
З наведених вище доказів вбачається, що спірна квартира хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, за кошти ( пайові внески які внесені батьком позивача ОСОБА_4 ). Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 89, 141, 263-265, 280, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68, 4 кв. м., житловою площею 41, 2 кв. м.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя: Н. О. Сарат