АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/763/24

провадження № 22-ц/822/727/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 червня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй належить 1/5 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що рішенням державного реєстратора Чернівецької міської ради Добки О. Г., індексний номер рішення: 68078156 від 19 червня 2023, у вказаній квартирі зареєстровано право власності: на 1/10 частину за ОСОБА_3 , на 1/20 частину за ОСОБА_2 .

Вважає вищезазначене рішення державного реєстратора ОСОБА_4 незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки документами, на підставі яких здійснено державну реєстрацію відповідного права власності за відповідачами є зокрема рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 727/8236/22.

В зв`язку з цим посилається на те, що Чернівецький апеляційний суд встановив, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають права власності на частки у квартирі АДРЕСА_1 , а отже підстав для реєстрації права власності на відповідні частки за відповідачами у вказаній квартирі у державного реєстратора ОСОБА_4 не було.

Вказує на те, що відповідачка ОСОБА_2 09.05.2023 року вже зверталася до державного реєстратора ОСОБА_5 із заявою за реєстраційним номером 55241510 про реєстрацію права власності на частки у квартирі АДРЕСА_1 , і нею були подані ті ж самі документи, які були подані державному реєстратору ОСОБА_4 .

За результатами розгляду вказаної заяви, 15 травня 2023 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Шевчук Н. С. прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Стверджує, що рішення державного реєстратора ОСОБА_5 про відмову у державній реєстрації речових прав на нерухоме майно не було оскаржене, скасоване чи змінене ні в адміністративному, ні в судовому порядку, відповідно воно є чинним і на даний час.

Додатково вказує на те, що технічний паспорт на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності є недійсним, так як при його виготовленні жодний сертифікований спеціаліст не проводив необхідних замірів, не визначав характеристики житлових і нежитлових приміщень і т.д., тобто дані, які викладені у вказаному технічному паспорті не відповідають дійсності.

Вважає, що державний реєстратор ОСОБА_4 при реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використав документи, які не відповідають вимогам чинного законодавства, а інформація, викладена в цих документах, не відповідає дійсності.

Відтак, на думку позивача, виникають сумніви у неупередженості і об`єктивності державного реєстратора Добка О.Г., а його дії змушують вважати його особисто зацікавленим з боку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, просила визнати неправомірним та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Добки О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68078156 від 19 червня 2023 року, про реєстрацію права власності на 1/10 частку за ОСОБА_3 та на 1/20 частку за ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право відповідачів на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , підтверджено рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі №727/8236/22, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року.

Вирішивши спір, суд в рішенні по справі №727/8236/22 встановив обсяг набутих в порядку спадкування майнових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірну квартиру та в мотивувальній і резолютивній частині рішення визначив розмір їх часток.

Отже, державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення вніс до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру в частках, розміри яких визначені в рішенні суду.

Суд першої інстанції виходив із того, що рішення державного реєстратора Шевчук Н. С. від 15 травня 2023 року про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_2 є індивідуальним актом, дія якого вичерпана його виконанням. Тобто, наявність чи відсутність такого рішення жодним чином не породжує наслідків для ОСОБА_2 в частині подальшої реєстрації набутих нею речових прав іншим реєстратором, тому не може бути підставою для відмови у реєстрації речових прав іншим реєстратором. Індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Надаючи доводам позивача щодо недійсності технічного паспорта на спірну квартиру, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем дане твердження не доведено жодними належними та допустимими доказами.

На основі з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати за надані адвокатом Дубіцьким А. В. послуги, у вигляді правничої допомоги в розмірі 8 000 гривень

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:

рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю;

додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, шо суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що права на спірну квартиру АДРЕСА_1 у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі №727/8236/22.

Вказує на те, що Чернівецький апеляційний суд переглядаючи вищезазначене судове рішення у постанові від 12 квітня 2024 року прийшов до висновку, що вимоги про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на частку у спірній квартирі до ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в задоволенні цих вимог відмовлено.

В зв`язку з цим державний реєстратор оспорюваним рішенням здійснив реєстрацію права власності іншої особи, в квартирі співвласником якої є апелянт, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі № 727/8236/22, зі змінами постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2024 року, не могло бути підставою для реєстрації відповідного права власності відповідачів у цій справі.

Державний реєстратор долучив до реєстраційної справи технічний паспорт, який містить не актуальні відомості, які не збігаються з реєстром, та провів реєстраційні дії на основі старого технічного паспорта.

Також вказує на те, що ухвалюючи додаткове рішення у справі суд першої не повідомив апелянта про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у судовому засіданні, чим порушив її право висловити заперечення щодо співмірності та обґрунтованості витрат на правничу допомогу, понесених іншою стороною у справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просила апеляційну скаргу на рішення та додаткове рішення суду залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Вважає рішення законним та обґрунтованим.

Вказує на те, що доводи апеляційної скарги як і заявлені по суті спору вимоги зводяться до невизнання позивачем права відповідачів на спірну квартиру, яке вони набули в порядку спадкування на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі № 727/8236.

Довільне тлумачення та несприйняття (нерозуміння) судових рішень у справі № 727/8236 стали підставою звернення із цим позовом.

Належного обґрунтування незаконності оскаржуваного судового рішення, як і незаконності державної реєстрації прав відповідачів на спірне нерухоме майно апеляційна скарга не містить.

Вважає помилковими доводи позивача про недійсність технічного паспорту на спірну квартиру, оскільки вказане обставина не впливає на правильність прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію.

Додатково вказує на те, що саме лише посилання позивача на неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу без належного обґрунтування не може прийматись судом до уваги.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

15 травня 2023 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Шевчук Н. В. № 67600671 відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с. 83).

19 червня 2023 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Добки О. Г. № 68078156 (а.с. 157) здійснено реєстрацію права власності на 1/10 частку за ОСОБА_3 та на 1/20 частку за ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 336154024 та 336153860 від 19 червня 2023 року (а.с. 150, 151).

Вищезазначена державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснена на підставі заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 реєстраційний номер 55742013 від 13 червня 2023 року (а.с. 146-148) та наступних документів: рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року, ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 березня 2023 року, постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року, ухвали Чернівецького апеляційного суду від 12 червня 2023 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 161-179).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року, зі змінами постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року, у справі № 727/8236/22 позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в нерухомому майні, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Щодо оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 червня 2024 року

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора від 19 червня 2023 року).

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (пункт 4 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV).

За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок № 1127 в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора від 19 червня 2023 року) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом № 1952-IV, іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.

За правилами пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції», здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції», зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції», відмови в державній реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції».

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Пунктом 4, 5, 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV передбачено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є наступне: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, з наведених вище норм матеріального права можна дійти висновку про важливість дотримання і неухильного виконання процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону, оскільки невиконання суб`єктом влади вимог законодавства призводить до незаконність всієї процедури державної реєстрації.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2024 року в справі № 755/1191/23

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі ОСОБА_1 посилалася на те, що їй належить 1/5 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , і оскаржуваним рішенням державного реєстратора, яким здійснено реєстрацію права власності на 1/10 частку за ОСОБА_3 та на 1/20 частку за ОСОБА_2 на цю ж саму квартиру є протиправним та підлягає скасуванню, а її право власності поновленню.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року, зі змінами постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року, у справі № 727/8236/22 встановлено, що ОСОБА_8 змінив ім`я на ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 03.02.2009 року.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина за законом, до складу якої ввійшла 1/5 частки спірної квартири. Спадщину прийняли спадкоємці першої черги за законом дружина, дві доньки та мати, яка, в свою чергу, відмовилася від своєї частки у спадковому майні на користь малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Спадкодавець ОСОБА_9 набув частку у спірному майні на підставі договору дарування після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , що вказує на те, що саме це майно було особистою приватною власністю ОСОБА_9 в силу приписів частини 1 статті 57 СК України, і ОСОБА_1 прав спадкоємців зазначеного вище майна не порушила.

ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 .

З урахуванням обставин, встановлених судами у справі № 727/8236/22, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки оспорюваним рішенням жодним чином не порушено права позивачки на 1/5 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , і останньою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення певних прав (інтересів) оспорюваним рішенням.

Верховний суд у постанові від 06 липня 2023 року в справі № 760/23205/17 вказав на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) розпочато провадження у справі, належним позивачем. Брак права на позов у матеріальному розумінні матиме наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права в особи обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20)).

Колегія суддів встановивши, що оспорюване рішення про державну реєстрацію не порушує прав і законних інтересів ОСОБА_1 щодо належної їй 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково вдався також й до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення законності оскаржуваного рішення державного реєстратора, і не врахував того, що встановлена судом відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірну квартиру виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі №727/8236/22, оскільки право відповідачів у цій справі на спірну квартиру як право на спадкове майно виникло з часу відкриття спадщини і лише підтверджено судом.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов у цілому правильних висновків про відмову в задоволенні позову, проте неправильно застосував приписи статей 5, 13 ЦПК України, здійснивши оцінку обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правову оцінку по суті спору. Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), у задоволенні позову належало відмовити виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

Щодо оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року

Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено правило, за яким разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини 13 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року в справі № 372/1561/23 вказав на те, що вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Указані висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження N 14-382цс19).

Відповідно до частини 1 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 3 статті 270 суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що заява про ухвалення додаткового рішення та додані до неї докази, понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, подана до суду 10 червня 2024 року, тобто після ухвалення рішення по суті спору.

Також в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 та/або її представника про розгляд судом першої інстанції заяви про ухвалення додаткового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 виснувала, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не подавала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України (статті 221 ГПК України), слід прийняти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалось на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Також при розгляді цієї заяви суд повинен забезпечити сторонам дотримання принципів змагальності, рівності в судочинстві, реалізацію права сторони «бути вислуханою» як передумови того, що вона була «почута», що є складовою права на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Одним із прав, які надаються учасникам справи, є право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (пункт 2 частини першої статті 43 ЦПК України, пункт 2 частини першої статті 42 ГПК України). Учасник може відмовитися від свого права брати участь у судовому розгляді справи, заявивши клопотання про розгляд справи за його відсутності (частина третя статті 211 ЦПК України, частина третя статті 196 ГПК України). Однак це право не є абсолютним. Учасники зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою (пункт 3 частини другої статті 43 ЦПК України, пункт 3 частини другої статті 42 ГПК України). Отже, учасники справи мають право: брати участь у судових засіданнях (особисто або через представника); не брати участі в судових засіданнях, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, крім випадків, коли суд визнав явку учасника обов`язковою.

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, а подає такі докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 244 ГПК України (частина четверта статті 270 ЦПК України) є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 221 ГПК України (частини другої статті 246 ЦПК України), яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи яка була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).

Неявка сторони в судове засідання за умов дотримання судом вимоги про повідомлення сторони про призначення заяви до розгляду в судовому засіданні, не перешкоджає розгляду такої заяви та прийняттю відповідного додаткового рішення за наслідком розгляду. В ухвалі про призначення заяви до розгляду в судовому засіданні суд може визначити обов`язок сторін з`явитися в судове засідання або розглянути заяву без участі представників сторін, надавши їм можливість подати письмові заперечення щодо розміру заявлених до компенсації витрат на професійну правничу допомогу відповідно до частини п`ятої статті 126 ГПК України (частини п`ятої статті 137 ЦПК України) та прийнявши за наслідком розгляду такої заяви відповідне додаткове рішення (постанову) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладеного, порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_1 та/або її представника про розгляд заяви є безумовною підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву від 29 лютого 2024 року представник відповідачів ОСОБА_10 вказав, що попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої інстанції становить 20 000 гривень і докази щодо підтвердження таких витрат будуть надані додатково у порядку, встановленому частиною 8 статті 141 ЦПК України (том 1, а. с. 82).

06 червня 2024 року представником відповідачів ОСОБА_10 подано до суду заяву про розгляд справи без його участі та про наявність у відповідача витрат на правничу допомогу, докази яких будуть подані протягом п`яти днів (том 1, а.с. 223).

06 червня 2024 року Шевченківським районним судом міста Чернівці ухвалено рішення по суті спору, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

10 червня 2024 року представником відповідачів ОСОБА_10 подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, до якої долучено наступні копії документів: 1) договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 26 лютого 2024 року; 2) розрахунок (кошторис) розміру витрат (послуг) за надання правової допомоги (професійної правничої допомоги); 3) акт прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 07 червня 2024 року; 4) квитанцію № 14 від 07 червня 2024 року

В заяві від 10 червня 2024 року про ухвалення додаткового рішення представником відповідачів ОСОБА_10 необґрунтовано поважності причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів (ухвалення рішення по суті спору) у справі у суді першої інстанції.

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21) Верховний Суд вказав на те, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), на підставі системного тлумачення частини 8 статті 141 та частини 1 статті 246 ЦПК України з урахуванням принципу розумності, дійшов висновку що: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Зазначена правова позиція застосована Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 752/22967/20.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи до закінчення судових дебатів у справі (ухвалення рішення по суті спору) у суді першої інстанції не було подано докази, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Дубіцьким А. В.,

У заяві про ухвалення додаткового рішення від 10 червня 2024 року, поданій після прийняття судом першої інстанції рішення по суті позовних вимог, відсутні аргументи щодо поважних причин неподання таких доказів.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Зважаючи на вищевикладене та з урахуванням висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 червня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 серпня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава Кулянда

Наталія ПОЛОВІНКІНА