Справа № 445/2385/23 Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М. В.
Провадження № 22-ц/811/1623/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Марко О.Р.,

з участю: представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_5 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, виданого за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

06.10.2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від доходу платника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

09.10.2023 року Золочівським районним судом Львівської області видано судовий наказ №445/2385/23, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.10.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

У січні 2024 року ОСОБА_5 , в особі свого представника - адвоката Сокальського Д.А., звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виданий Золочівським районним судом Львівської області судовий наказ від 09.10.2023 року про стягнення з нього аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги за заявою обгрунтовані тим, що ОСОБА_5 постійно, добровільно та в повному обсязі виконує свій обов`язок по належному та своєчасному утриманні дітей і дружини, діти зареєстровані разом із ним, а тому були відсутні визначені законом підстави для видачі судового наказу, відтак, судовий наказ виданий помилково.

Зазначає, що він дійсно 10.02.2022 року виїхав за межі України, однак, до та після цієї дати постійно утримує своїх дітей на достатньо високому рівні, постійно спілкується з ними.

Окрім того, у нього виникли сумніви, що заява про видачу судового наказу складалась і підписувалась саме ОСОБА_3 .

Також, звертає увагу, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків від 02.01.2024 року, за період з першого кварталу 2022 року по четвертий квартал 2023 року він жодних доходів у будь-якій формі не отримував, на даний час офіційно не працює, знаходиться за межами України та має мінливий, не постійний дохід, крім цього, у нього на утриманні перебуває його матір - пенсіонерка, тому вимога про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини від доходу не може бути задоволена.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Сокальського Д.А. про визнання судового наказу Золочівського районного суду Львівської області від 09.10.2023 року у справі №445/2385/23 таким, що не підлягає виконанню, - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_5 , в особі свого представника -

адвоката Сокальського Д.А., просить її скасувати та прийняти нове судове рішення про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню з дня його видачі.

На переконання апелянта, оскаржувана ухвала є незаконною, невмотивованою, необґрунтованою, повністю не відповідає та суперечить вимогам діючого законодавства України та усталеним правовим висновкам Верховного Суду.

Вказує, що, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд послався на ст.ст.267-271, 273 СК України, які не регулюють спірні правовідносини, не врахував зміст, докази, показання свідків та обставини, зазначені заявником в заяві, а також правові висновки Верховного Суду по розгляду аналогічних справ у подібних правовідносинах.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик та допит, як свідка, заявника ОСОБА_3 .

Згідно з позицією апелянта, за змістом статті 432 ЦПК України, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання судового рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Зауважує, що в зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

На переконання апелянта, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Наголошує, що ОСОБА_5 постійно, добровільно та в повному обсязі виконує свій обов`язок по належному та своєчасному утриманню дітей і дружини, що, на переконання апелянта, було доведено в судовому засіданні, однак, суд не взяв до уваги і не надав жодної правової оцінки письмовим доказам, а також показанням свідків, які в судовому засіданні підтвердили, що він постійно допомагає дітям та періодично передає кошти на утримання дітей.

Зазначає, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права, проте, право ОСОБА_3 ніколи не порушувалось.

Вважає, що судовий наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, й з огляду на те, що відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Золочівською міською радою №568 від 05.10.2023 року, діти зареєстровані та постійно проживають разом із батьком.

Звертає увагу, що судовий наказ та заявлені до нього вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей він не визнає в принципі та заперечує його в повному обсязі, тому вважає, що судовий наказ видано помилково і передчасно.

Додає, що заявник не довела належними та допустимими доказами факт невиконання батьком своїх обов`язків по утриманню дітей, заява взагалі не містить таких доводів.

Заслухавши пояснення сторони боржника в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони стягувача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п.п.4, 5 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо:

-заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (п.4);

-заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (п.5).

Частиною другою статті 167 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

При цьому, підстави для відмови у видачі судового наказу чітко визначені статтею 165 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що 06.10.2023 року ОСОБА_3 звернулась до Золочівського районного суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу. Заява підписана особисто ОСОБА_3 . Докази того, що така підписана іншою особою, відмінною від заявника, матеріали справи не містять.

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Отже, заявник ОСОБА_3 є особою, якій належить право вимоги про стягнення аліментів на дітей, а її вимога в повній мірі відповідає пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України.

Статтею 173 ЦПК України передбачено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити чи розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Судовий наказ є виконавчим документом (ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частин першої та другої статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11 зроблено правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

При цьому, подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.

Так, представник боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , діючи в інтересах свого довірителя в межах наданих йому повноважень, заявляючи вимогу про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, посилався на те, що діти проживають разом з ним та матір`ю, він постійно допомагає дітям та дружині, а тому в нього відсутній обов`язок сплачувати аліменти на утримання дітей. На підтвердження даного факту стороною боржника надано до суду лише дві квитанції: від 29.03.2024 року на суму 20000 грн. 13 коп. з призначенням платежу: «оплата за брекети Яні від ОСОБА_5 », та від 03.05.2024 року на суму 12000 грн. 21 коп. з цільовим призначенням: «аліменти за квітень ОСОБА_5 ». З урахуванням зазначеного вважає, що судовий наказ видано помилково.

Разом з тим, з огляду на положення статті 432 ЦПК України, наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржник фактично оспорює наявність підстав для задоволення судом заяви ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, а надані квитанції не свідчать про відсутність у нього такого обов`язку внаслідок виконання, оскільки аліменти присуджені до стягнення щомісячно, починаючи з 06.10.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Таким чином, ОСОБА_5 у заяві не навів обставин, які б вказували на припинення у нього обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дітей, що був визначений судовим наказом.

Сам факт реєстрації місця проживання дітей разом із батьком, не свідчить про відсутність у нього обов`язку утримувати дітей, до того ж, він сам стверджує, що з 10.02.2022 року проживає за межами України, окремо від дітей.

Також необхідно зазначити, що словосполучення «або з інших причин», про яке йдеться у статті 432 ЦПК України, стосується власне відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено можливість судового захисту прав боржника у разі, якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

При цьому, законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку, визначеному законом, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Тобто, зміна та виникнення обставин, які мають істотне значення, можуть слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Однак, з таким позовом ОСОБА_5 не звертався, а подав заяву про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів звертає увагу, що наказне провадження є одним із видів проваджень цивільного судочинства, в якому без розгляду справи по суті на підставі безспірних вимог та доказів, поданих заявником, видається судовий наказ, згідно з яким з боржника стягуються грошові кошти.

При цьому, одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, оскільки має місце «урізана» цивільна процесуальна форма; на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та документарна видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржник ОСОБА_5 не довів тих обставин, що судовий наказ, як він вважає, було видано помилково або існують інші причини припинення зобов`язань боржником.

Також необхідно зазначити, що заява ОСОБА_3 про видачу судового наказу відповідає вимогам статті 163 ЦПК України щодо її форми та змісту, тому у суду не було підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів доходить висновку про відсутність порушень норм матеріального та/або процесуального права при вирішенні судом першої інстанції заяви ОСОБА_5 про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови складений 16 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич