Провадження № 2/643/1085/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., представника позивача адвоката Найдьонової О.Г., представника відповідача адвоката Осадчої В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом адвоката Найдьонової Олени Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості зі сплати аліментів, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

Адвокат Найдьонова О.Г. (представник позивача), яка діє в інтересах ОСОБА_1 (позивач), звернулась до суду з позовом, в якому просить:

-збільшити розмір аліментів та стягнути з ОСОБА_2 (відповідач) на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Дитина), щомісяця до досягнення повноліття аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн.;

-стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з сплати аліментів у сумі 7696,5 гривень;

-стягнути з відповідача на користь позивача суму пені за несплату та несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 7696,5 гривень.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Згідно з рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008, ухваленим у цивільній справі № 2-466/2008, з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання Дитини в розмірі 250,00 грн. щомісяця, починаючи з 31.01.2008 та до повноліття Дитини.

Останнім часом відповідачем сплачувались аліменти в розмірі, який є меншим, ніж мінімальний гарантований розмір, встановлений ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Так, відповідачем сплачено фактично: 11.08.2022 р. - 985 грн., недоплачено (до мінімального гарантованого рівня) 387 грн.; у вересені 2022 р. аліменти не сплачувались, відповідно недоплачено 1372 грн.; 15.10. 2022 р. - сплачено 980 грн., недоплачено (до мінімального гарантованого рівня) 392 грн.; 15.11.2022 р. - 1004,5 грн., недоплачено 367,5 грн.; 15.12.2022 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 08.01.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 02.02.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 16.03.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 19.04.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 12.05.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 15.06.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 13.07.2023 р. - 1000 грн., недоплачено 416,5 грн.; 11.08.2023 р. 1000 грн., недоплачено 416,5 грн.; 13.09.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 11.10.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 12.11.2023 р. - 980 грн., недоплачено 436,5 грн.; 11.12.2023 р. - 1000 грн., недоплачено 416,5 грн.

Таким чином, різниця між фактично сплаченими відповідачем аліментами та мінімальним гарантованим розміром аліментів на одну дитину за вказаний вище період складає 7696,50 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

У зв`язку із виникненням у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, позивач просить стягнути передбачену ч. 1 ст. 196 СК України неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки (пені) з урахуванням обмежень, згідно з якими вказана пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, складає 7696,50 грн.

Крім того, оскільки на даний час суттєво зросли витрати на утримання Дитини, необхідно збільшити суму аліментів на його утримання до 4000,00 грн.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.12.2023 відкрито провадження в справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Стислий виклад позиції сторін в ході судового провадження

Відповідач 26.01.2024 надав відзив, у якому просив встановити йому мінімальний розмір аліментів, передбачений законодавством України, посилаючись на наявність на його утриманні ще двох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом. В іншій частині позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування зазначив, що добросовісно сплачував аліменти у розмірі, який в декілька разів перевищує розмір, визначений рішенням суду. Позивач до цього не зверталась до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів. Ураховуючи наведене, заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня. Відповідно, є необґрунтованими і вимоги про стягнення неустойки (пені).

Представник позивача - адвокат Найдьонова О.Г. 08.02.2024 надала відповідь на відзив, в якому наполягала на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Осадча В.В. 25.06.2024 надала письмові пояснення, в яких висловила позицію, яка в цілому є тотожною позиції відповідача, наведеній у відзиві.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та доводи, викладені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві та письмових поясненнях.

Фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Відповідно до Повторного свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , відповідач є батьком Дитини, позивач є його матір`ю.

Згідно з рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008, ухваленим у цивільній справі № 2-466/2008, розірваний шлюб між сторонами; з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання Дитини в розмірі 250,00 грн. щомісяця, починаючи з 31.01.2008 та до повноліття Дитини.

Відповідач перерахував на користь Дитини грошові кошти в таких розмірах: 11.08.2022 985,00 грн.; 15.10. 2022 980,00 грн.; 15.11.2022 - 1004,50 грн.; 15.12.2022 980,00 грн.; 08.01.2023 980,00 грн.; 02.02.2023 980,00 грн.; 16.03.2023 980,00 грн.; 19.04.2023 980,00 грн.; 12.05.2023 980,00 грн.; 15.06.2023 980,00 грн.; 13.07.2023 1000,00 грн.; 11.08.2023 1000,00 грн.; 13.09.2023 980,00 грн.; 11.10.2023 980,00 грн.; 12.11.2023 980,00 грн.; 11.12.2023 1000,00 грн., що підтверджується наданими позивачем скріншотами банківських виписок (а.с. 11-26; 79-92).

Відповідач та його представник факт сплати грошових коштів у вказаному вище розмірі не заперечували, доказів перерахування інших грошових коштів суду не надали.

Згідно з свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , відповідач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , відповідач також є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дитиною з інвалідністю, має захворювання на важку форму інсулінозалежного цукрового діабету першого типу, що підтверджується наданими відповідачем висновком лікарсько-консультативної комісії від 19.09.2023, медичним висновком про дитину-інваліда від 12.10.2023, посвідченням про призначення державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, законним представником у якому зазначений відповідач (а.с. 45-47).

Згідно з листом Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області від 22.05.2024, позивач з приводу примусового виконання рішення про стягнення аліментів з відповідача на Дитину, до відділу не зверталась.

Відповідно до відомостей (довідки) Пенсійного фонду України про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 27.05.2024, відповідач звільнився з останнього місця роботи 30.11.2018. Після вказаної дати відомості про трудову діяльність відсутні.

Згідно з індивідуальними відомостями (довідкою) Пенсійного фонду України про застраховану особу від 24.05.2024, відповідач у 2018 році до серпня отримував заробіток, з серпня вказаного року заробіток відсутній. Відомості про 2019, 2020, 2021 та 2022 роки у довідці відсутні. Протягом січня вересня 2023 року відповідач заробіток не отримував. У жовтні 2023 року отриманий заробіток в розмірі 2593,55 грн., у листопаді 6700,00 грн., у грудні 6700,00 грн. Протягом січня березня 2024 відповідач отримував заробіток у розмірі 7100,00 грн. щомісяця, у квітні 2024 року заробіток відсутній.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст. 141 СК батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_3 у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки заборгованість по аліментах виникла унаслідок неправильного їх нарахування державним виконавцем, а саме у зв`язку із помилковим тлумаченням останнім норм статті 195 СК України при розрахунку щомісячної суми стягнення для платника аліментів. Крім того, судами було установлено, що відповідач сплачує заборгованість по аліментам у розмірі 500 грн щомісячно, як йому запропонував державний виконавець, та сплачує аліменти за новим виконавчим листом у розмірі 1 200 грн, що також свідчить про відсутність у ОСОБА_3 умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментам. Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів (постанова Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 14.12.2020 у справі № № 661/905/19).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Щодо зміни розміру аліментів

Як вбачається з вказаних вище положень ст. 182 СК України, стягнення аліментів у розмірі, який перевищує мінімальний гарантований, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, можливе у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Виходячи з положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доведення достатності заробітку (доходу) платника аліментів для стягнення з нього аліментів у розмірі, що перевищує мінімальний гарантований, покладається на позивача.

Всупереч вказаних вимог законодавства позивачем та її представником не доведено наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти в розмірі, що перевищує мінімальний гарантований. Так, суду не надано будь-яких доказів наявності у відповідача на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, а також витрат, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Клопотання про витребування відповідних доказів суду не заявлялось.

Крім того, суд враховує надані відповідачем докази, згідно з якими він з 2018 року не працює, у 2024 році його заробіток становив 7100,00 грн. на місяць. Також суд враховує, що у відповідача на утриманні перебувають ще дві дитини, одна з яких є особою з інвалідністю.

Ураховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів та стягує з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1598,00 грн. щомісяця, який дорівнює мінімальному гарантованому розміру аліментів.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів

Судом встановлено, що відповідач сплачував аліменти в розмірі, який в декілька разів перевищував розмір аліментів, визначений рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008. У вказаному рішенні не зазначено на обов`язку відповідача сплачувати аліменти в розмірі, який не може бути меншим, ніж певний відсоток прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто мінімальний гарантований розмір аліментів у рішенні не визначений.

Одночасно суд констатує, що розмір аліментів, який фактично сплачував відповідач, був меншим, ніж мінімальний гарантований, встановлений законом.

Оцінюючи аргументи позивача та відповідача, суд керується таким.

В даній справі вирішується питання про право Дитини на належне утримання з боку відповідача, яке гарантоване вказаним вище положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 180 СК України. Таке належне утримання покликано забезпечити реалізацію права Дитини на рівень життя, необхідний та достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виходячи з положень ст. 3 Конвенції про права дитини та завдань цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України, справедливий розгляд і вирішення даної справи з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини превалює над будь-якими іншими міркуваннями в даній справі.

У суду не виникає сумнівів, що якнайкращі інтереси Дитини полягають у отриманні належного утримання з боку батька, розмір якого згідно з положеннями законодавства не може бути меншим, ніж мінімальний гарантований розмір аліментів.

При цьому суд враховує, що положення ст. 182 СК України щодо мінімального гарантованого розміру аліментів мають імперативний характер та як норми закону обов`язкові для виконання всіма учасниками відповідних правовідносин, в тому числі обов`язкові для відповідача як платника аліментів.

Ураховуючи наведене вище, стягнення з відповідача різниці між фактично сплаченими ним аліментами та мінімальним гарантованим розміром аліментів, ґрунтується на положеннях законодавства України та відповідатиме якнайкращим інтересами Дитини і засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства.

Відповідачем та його представником розмір заборгованості зі сплати аліментів не заперечувався, контр-розрахунок не надавався.

За таких обставин, розглядаючи справу на підставі стандарту доказування більшої переконливості (більшої вірогідності), суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за аліментами в розмірі 7696,50 грн., та задовольняє позов у цій частині вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені)

Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення пені за період з серпня 2022 року по грудень 2023 року.

Судом встановлено, що позивач не зверталась до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008 в частині стягнення аліментів.

До пред`явлення даного позову, позивач до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів також не зверталась.

Суду не надано будь-яких доказів того, що позивач, отримуючи від відповідача аліменти у визначеному ним розмірі, висловлювала вимоги про сплату аліментів у більшому розмірі, зокрема у мінімальному гарантованому.

Таким чином, позивач, протягом тривалого часу отримуючи від відповідача аліменти, не висловлювала будь-яких зауважень щодо їх розміру, не вимагала їх сплати в розмірі більшому, ніж платив відповідач, та не вживала будь-яких заходів щодо примусового стягнення аліментів або їх збільшення на підставі судового рішення.

Відповідач, маючи рішення суду про стягнення з нього аліментів у розмірі 250,00 грн., сплачував аліменти в розмірі, який в декілька разів перевищував розмір, визначений вказаним рішенням.

При цьому судом встановлено, що відповідач з 2018 року не працює. Протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти, а саме з серпня 2022 року по грудень 2023 року, відповідачем згідно з наданими ним доказами отриманий заробіток в загальному розмірі 15993,55 грн. При цьому у період з серпня 2022 року по вересень 2023 заробіток у відповідача був відсутній. Позивачем вказані докази, надані відповідачем, не спростовані.

Крім того, як зазначено у вказаній вище постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № № 661/905/19, ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів.

Між тим судом встановлено, що відповідач не тільки у повному обсязі виконував рішення суду, а й сплачував аліменти в розмірі, який в декілька разів перевищує розмір, визначений судовим рішенням.

У цій же постанові Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду виснувала, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Виникнення заборгованості по аліментах унаслідок неправильного їх нарахування державним виконавцем, а саме у зв`язку із помилковим тлумаченням останнім норм статті 195 СК України при розрахунку щомісячної суми стягнення для платника аліментів, виключає вину платника аліментів у простроченні їх сплати.

Повертаючись до обставин даної справи, суд приходить до висновку, що помилкове тлумачення відповідачем чинного законодавства щодо розміру аліментів, які він повинен сплачувати, тим більше враховуючи наявність обов`язкового для нього рішення суду, яким встановлений конкретно визначений розмір аліментів та яке ним виконувалось у повному обсязі, свідчить про відсутність такої обов`язкової передумови для стягнення неустойки (пені), як винні дії платника аліментів, спрямовані на ухилення від сплати вказаних платежів.

Також суд враховує поведінку позивача, яка не вживала будь-яких заходів щодо збільшення розміру аліментів, їх примусового стягнення, не висловлювала будь-яких претензій щодо їх розміру. Вказана поведінка позивача, з точки зору розумної та добросовісної людини, могла розцінюватись як відсутність у позивача будь-яких зауважень щодо розміру аліментів, які нею отримувались від відповідача.

Ураховуючи вищенаведене, стягнення з відповідача неустойки (пені) за ухилення від сплати аліментів суперечитиме засадам справедливості, розумності та добросовісності цивільного судочинства.

За таких обставин суд відмовляє в позовних вимогах про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

ВИРІШИВ

Позовну заяву адвоката Найдьонової Олени Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості зі сплати аліментів, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

З дня набрання даним рішенням законної сили змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008, ухваленого в цивільній справі № 2-466/2008, із стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 250,00 грн. на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1598,00 грн. щомісяця, в зв`язку з чим з дня набрання даним рішенням законної сили стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , місце перебування як внутрішньо-переміщеної особи: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1598,00 грн. щомісяця з щорічною індексацією вказаної суми відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. З дня набрання рішенням законної сили припинити стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , місце перебування як внутрішньо-переміщеної особи: АДРЕСА_3 ) аліментів в у твердій грошовій сумі в розмірі 250,00 грн. щомісячно, які стягувались на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2008, ухваленого в цивільній справі № 2-466/2008.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , місце перебування як внутрішньо-переміщеної особи: АДРЕСА_3 ) грошові кошти в розмірі 7696,50 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 15.08.2024.

Суддя Д.А. Крівцов