ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 308/12875/18

провадження № 61-17010св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Ужгородська окружна прокуратура,

відповідачі: Ужгородська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та витребування земельних ділянок

за касаційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Білчика Олександра Юлійовича на постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 рокукерівник Ужгородської місцевої прокуратури (змінила назву на Ужгородська окружна прокуратура) звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , який уточнив у процесі розгляду справи та просив визнати незаконним і скасувати пункт 1.80 рішення 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1882; витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,04 га, кадастровий номер :49:001:0359, вартістю 187 996,00 грн на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради; витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :49:001:0360, вартістю 281 994,00 грн на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що згідно з інформацією органу досудового розслідування 27-ма сесія 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року відбулась з порушення Конституції та законодавства України, а тому рішення, прийняті на цій сесії, підлягають скасуванню.

У пункті 14 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порядок скликання сесії ради, підготовки і розгляду нею питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради.

Згідно з пунктом 12 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Вказана норма, зокрема, закріплена у статті 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6-го скликання, затвердженого рішенням 5-ї сесії Ужгородської міської ради 6-го скликання від 08 квітня 2011 року № 149, згідно з якою сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. А відповідно до статті 159 Регламенту він є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради.

На інформаційному інтернет-порталі «Місцеві вибори» розміщено інформацію про те, що в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів.

Позивач зазначав, що перед початком сесії 09 листопада 2015 року о 10.06 год відповідно до статті 34 Регламенту згідно з роздруківкою програмно-технічного комплексу «Віче» шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09 листопада 2015 року о 10.07 год проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради.

Всупереч зазначеній інформації щодо реєстрації депутати ОСОБА_4 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_5 ( пульт для голосування № 33), ОСОБА_6 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_7 (пульт для голосування № 49) не були присутні на сесії міської ради 09 листопада 2015 року та персональної участі в голосуванні не брали.

Таким чином, на думку прокурора, участь у 27-й сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року взяло 29 депутатів, що становить менше половини від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною, відповідно, зміни до порядку денного та всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними.

Більше того, за зміну порядку денного, а саме включення до нього семи нових проектів рішень, зокрема проекту рішення № 1626 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», голосували вказані депутати, які фактично були відсутні. Аналогічно, без відповідного кворуму, відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , яка згодом була поділена на дві земельні ділянки: площею 0,04 га, кадастровий номер :49:001:0359, та площею 0,06 га, кадастровий номер :49:001:0360.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган - Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів - на 27-ій сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення від 09 листопада 2015 року № 1882, тому відповідно до статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» таке підлягає скасуванню.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2016 року земельну ділянку площею 0,04 га ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_1 , а 20 травня 2019 року земельну ділянку площею 0,06 га - ОСОБА_9 , який 20 січня 2020 року подарував цю ділянку ОСОБА_2 .

Крім того, прокурор зазначив, що передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території. Оскільки ні плану зонування, ні детального плану території, за рахунок якої відведено земельну ділянку, станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій самій сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили), передача земельних ділянок відбулась з порушенням статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Оскільки волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна на відведення земельних ділянок та передання у власність, могло відбутися тільки за умови неухильного дотримання Ужгородською міською радою норм законодавства під час прийняття спірних рішень, тому прийняття оспорюваного рішення всупереч наведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття землі з комунальної власності, що є підставою для витребування спірних земельних ділянок.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2022 року, зокрема, замінено співвідповідача ОСОБА_3 , яка померла на належного відповідача ОСОБА_2 , який на підставі договору дарування набув право власності на площею 0,06 га.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 05 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт відсутності кворуму на засіданні 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року. Також суд виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки первісно земля вибула з володіння первісного власника шляхом прийняття відповідного рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 19 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задовольнив. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2022 року скасував та постановив у цій справі нову постанову про задоволення позову. Визнав незаконним та скасував підпункт 1.80 пункту 1 рішення 4-го пленарного засідання 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1882 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок фізичним особам, юридичним та фізичним особам - підприємцям: громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0355, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та передання такої їй у власність. Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер :49:001:0359, вартістю 187 996,00 грн. Витребувано в ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :49:001:0360, вартістю 281 994,00 грн.

Апеляційний суд мотивував постанову наявністю обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування підпункту 1.80 пункту 1 рішення 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1882, оскільки голосування відбулося за відсутності депутатів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та за наявності реального конфлікту інтересів депутата ОСОБА_8 в результаті корупційних адміністративних правопорушень. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що в голосуванні брало участь менше половини депутатів від загального складу ради, а тому рада була неправомочною.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - територіальної громади міста Ужгорода, не з її волі, апеляційний суд вважав, що прокурор правомірно заявив позовну вимогу про витребування земельних ділянок, які утворились внаслідок поділу, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту забезпечить відновлення порушених прав територіальної громади міста Ужгорода.

Апеляційний суд зазначив, що під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співвідповідачі розпорядилися своїми процесуальними правами на власний розсуд та не заявили зустрічного позову про надання належного відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку із заявленою вимогою про витребування спірних земельних ділянок. Водночас як майновий тягар, так і тягар розчарування в результаті задоволення позовних вимог і повернення спірних земельних ділянок, може бути належно компенсований ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в іншому судовому процесі, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги до особи чи її правонаступника, в якої було придбано спірні земельні ділянки, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Білчик О. Ю. подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року і залишити в силі рішення місцевого суду.

Підставою касаційного оскарження в касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 521/1825/21, від 01 лютого 2023 року у справі № 640/5208/21, від 12 серпня 2019 року у справі № 1340/5463/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 607/14707/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 липня 2017 року у справі № 3-109гс17, від26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження в касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначено, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 521/1825/21, від 01 лютого 2023 року у справі № 640/5208/21, від 12 серпня 2019 року у справі № 1340/5463/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 607/14707/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційні скарги мотивовані неврахуванням апеляційним судом того, що на земельній ділянці, яка оспорюваним рішенням міської ради передана у власність ОСОБА_3 , розташований житловий будинок з надвірними будовами та спорудами на АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 , який помер в 1999 році. Цей будинок розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,10 га, яка була сформована за кадастровим номером :49:001:0355.

Ця земельна ділянка як до 2015 року, так і в 2015 році згідно з генеральним планом міста Ужгорода належала до садибної житлової забудови міста Ужгорода.

Для оформлення права власності на земельну ділянку під успадкованим будинком ОСОБА_3 звернулася до Ужгородської міської ради з клопотанням, у якому просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки під належним їй майном.

У подальшому ОСОБА_3 отримала дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою, якій згодом був погоджений, а земельна ділянка була передана у власність.

ОСОБА_3 померла. Суд як процесуального правонаступника ОСОБА_3 залучив - ОСОБА_9 , який 20 травня 2019 року придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :49:001:0360, якого суд у подальшому замінив на співвідповідача ОСОБА_2 у зв`язку з придбанням ним вказаної ділянки. Ні ОСОБА_9 , ні ОСОБА_2 не є правонаступниками ОСОБА_3 , тому їх залучення як процесуальних правонаступників ОСОБА_3 відбулось з порушенням процесуальних норм.

Суд не врахував, що відповідачі придбали земельні ділянки на підставі відплатних договорів купівлі-продажу, а тому вони є добросовісними набувачами.

Крім того, скарги містять доводи про те, що Закарпатська обласна прокуратура в судовому засіданні 19 жовтня 2023 року подала новий доказ - ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 05 червня 2023 року у кримінальній справі, яку апеляційний суд прийняв всупереч вимогам процесуального закону, при цьому не надав стороні відповідачів можливості ознайомитися з нею та подати заперечення щодо цього доказу.

У березні 2024 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Білчик О. Ю. подав додаткові пояснення у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 березня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23 квітня 2024 року суддею-доповідачем визначено Зайцева А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що 27-ма сесія 6-го скликання Ужгородської міської ради 09 листопада 2015 року прийнято рішення № 1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», згідно з підпунктом 1.80 пункту 1 якого ОСОБА_3 затверджено проект відведення земельної ділянки (кадастровий номер :49:001:0355) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та передано її у власність.

15 січня 2016 року вказану земельну ОСОБА_3 поділила, у зв`язку з чим було сформовано дві земельні ділянки: площею 0,04 га, кадастровий номер :49:001:0359, та площею 0,06 га, кадастровий номер :49:001:0360.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2016 року ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку площею 0,04 га, кадастровий номер :49:001:0359, на користь ОСОБА_1 .

У свою чергу, земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :49:001:0360 на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2019 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_9 , який 15 січня 2020 року подарував вказану ділянку ОСОБА_2 .

Під час апеляційного розгляду від представника Закарпатської обласної прокуратури надійшло клопотання з посиланням на норми частин третьої четвертої статті 367 ЦПК України про дослідження та врахування ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2023 року у справі № 308/7996/23, за змістом якої суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Деяк О. М. у кримінальному провадженні № 0000163, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 листопада 2015 року, про звільнення підозрюваної ОСОБА_11 , яка працює на посаді начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 367 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Із вказаної ухвали встановлено, що ОСОБА_11 , працюючи на посаді начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, неналежно виконуючи службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не забезпечила належне виконання повноважень відділом по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради (далі - відділ) щодо організації та проведення сесій міської ради, передбачених пунктом 1 розділу 3 Положення про відділ по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 11 лютого 2011 року № 101, статтею 37 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08 квітня 2011 року № 149, відповідно до якої на пленарних засіданнях ради утворюються секретаріат сесії у складі трьох осіб, функції якого виконують працівники відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, до обов`язків якого входить, зокрема, контроль за реєстрацією депутатів і реєстрація запрошених осіб. Також ОСОБА_11 не забезпечила належне виконання головним спеціалістом відділу ОСОБА_12 , відповідальної за інформаційне обслуговування програмно-технічного комплексу «Віче», вимог пунктів 3.2.1, 3.3.2 Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу системи електронного голосування «Віче» в Ужгородській міській раді, що є складовою частиною Регламенту, щодо проведення реєстрації депутатів, проведення і фіксації результатів голосувань, відслідковування наявності карток депутатів у пультах депутатів у реальному часі ходу сесії, внаслідок чого невстановлені досудовим розслідуванням особи здійснили голосування за прийняття рішення Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626)», персональними картами від імені депутатів Ужгородської міської ради VI скликання ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які фактично були відсутні на вказаному засіданні, що призвело до спотворення результатів голосування та прийняття незаконного рішення.

Згідно з інформацією програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» у сесійній залі на засіданні сесії Ужгородської міської ради VI скликання, що розпочалось 09 листопада 2015 року о 10.07 год, зареєструвалось 32 депутати та міський голова ОСОБА_13 у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати ОСОБА_4 (пульт для голосування № 57) ОСОБА_5 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_6 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_7 (пульт для голосування № 49).

На сесії Ужгородської міської ради на момент її початку практично присутніх було менше половини депутатів від загального складу ради, який становив 60 депутатів, тобто кворуму не було, що унеможливлювало проведення засідання сесії та прийняття рішень.

З інформації з програмно-технічного комплексу «Віче» відомо, що шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття рішення від 09 листопада 2015 року № 1882 за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова ОСОБА_13 , у тому числі відсутні у сесійній залі депутати ОСОБА_4 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_6 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_7 (пульт для голосування № 49).

Отже, за прийняття вказаного рішення фактично проголосували 28 депутатів, що становить менше половини від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородської міської ради фактично не було прийнято.

Унаслідок неналежного виконання ОСОБА_11 своїх службових обов`язків незаконно вибули з комунальної власності територіальної громади 58 земельних ділянок комунальної власності на загальну суму 13 512 682,80 гри, зокрема незаконно передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :49:001:0355) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , нормативна грошова оцінка якої станом на 09 листопада 2015 року становила 309 410,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зокрема посилався на те, що сесія міської ради на якій прийнято оспорюване рішення була проведена з порушенням вимог Конституції та законодавства України, а саме Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», регламенту Ужгородської міської ради та Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу «Віче» в Ужгородській міській раді.

Задовольняючи позов, апеляційний суд встановив, що перед початком сесії 09 листопада 2015 року о 10.06 год відповідно до статті 34 Регламенту згідно з роздруківкою програмно-технічного комплексу «Віче» шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09 листопада 2015 року о 10.07 год проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради.

Серед присутніх зазначено депутати ОСОБА_4 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_6 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_7 (пульт для голосування № 49), які не були присутні на сесії міської ради 09 листопада 2015 року та престольної участі в голосуванні не брали.

Відсутність цих депутатів на сесії підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року, який міститься у матеріалах кримінального провадження.

Крім того ОСОБА_8 будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів, не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду, і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради (4 пленарне засідання), взяв участь у голосуванні і голосував за рішення від 09 листопада 2015 року № 1882.

Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_8 порушення вимог статті 28, частини другої 35 Закону «Про запобігання корупції», статті 59-1 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджено постановою Ужгородського міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у справі № 308/12880/16, якою ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2017 року вказану постанову суду в цій частині залишено без змін.

Відповідно до статті 67 Закону «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема, Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Встановивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Ужгородська міська рада прийняла рішення від 09 листопада 2015 року № 1882 не повноважним складом, оскільки в голосуванні брало участь менше половини депутатів від загального складу ради, а саме, 28 депутатів та голова міської ради, що вказує на незаконність такого рішення сесії Ужгородської міської ради.

Водночас, задовольняючи вимоги про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, апеляційний суд не надав належної правової оцінки правомірності втручання у право мирного володіння земельними ділянками та добросовісності відповідачів під час набуття ними права власності з урахуванням конкретних обставин цієї справи.

За матеріалами справи земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_3 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 який вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 . Цей будинок розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,10 га, яка була сформована за кадастровим номером :49:001:0355.

Таким чином, на підставі оспорюваного рішення міська рада передала у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка перебувала в її користуванні, як власника успадкованого буднику. Право користування землею мав і її померлий чоловік.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В контексті вказаних обставин Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 70 - 71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення ЄСПЛ у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

За обставинами цієї справи фізичним особам, які набули право власності на спірні земельні ділянки не були відомі обставини, які в подальшому були встановлені в ході розгляду кримінальної справи, вони мали законні сподівання, що передаючи у 2015 році права на землю Ужгородська міська рада діяла в межах своїх повноважень.

Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені обставини та не врахував, що задоволення позову порушить принцип «належного врядування», оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

У цій конкретній справі, саме по особі прийняття з порушенням певного порядку рішення про передачу земельної ділянки у власність, яка до цього перебувала в її користуванні для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не є достатньою підставою для позбавлення приватної власності (в спірному випадку кінцевих набувачів), адже це буде суперечити положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про позбавлення відповідачів права власності на землю, вважаючи, що таке втручання у право власності узгоджується з критеріями законності, пропорційності, є справедливим і необхідним для захисту відповідного публічного, суспільного інтересу та права власності територіальної громади міста Ужгорода на землю комунальної власності. При цьому суд поклав правові наслідки прийнятого рішення міської ради лише на відповідачів.

Разом з цим, місцевий суд правильно виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки на час придбання ними спірних земельних ділянок її власник мав право на їх відчуження.

Водночас рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, оскільки місцевий суд відмовив у задоволенні позову з інших підстав, які є помилковими.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, оскаржувану постанову слід скасувати, а рішення місцевого суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Білчика Олександра Юлійовича задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов