Справа № 333/4497/24
Провадження № 2/333/3218/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя в складі: головуючого судді Михайлової А.В., за участю секретаря судового засідання Панченко К.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом і свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2005 між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2023 у справі № 335/5002/23 шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано наступні об`єкти нерухомого майна, які є спільним майном подружжя:

- квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено за відповідачкою;

- квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було оформлено на ім`я і позивача, і відповідачки в рівних частках.

Оскільки сторони більше не перебувають в сімейних відносинах, найбільш доцільним з точки зору дотримання прав обох сторін, на думку позивача, є поділ спільного майна у спосіб визнання за кожною стороною права власності на окремий об`єкт нерухомого майна, адже це надасть можливість у подальшому кожній стороні самостійно користуватися та розпоряджатися своїм об`єктом та усуне можливість виникнення спорів щодо спільного користування чи спільного розпоряджання квартирами.

При цьому позивач вважає доцільним визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачкою права власності на квартиру АДРЕСА_2 , тобто на ту квартиру, в якій зареєстроване місце проживання відповідачки. Позивач вказує, що квартира АДРЕСА_2 є більшою за площею і дорожчою ніж квартира АДРЕСА_1 , однак враховуючи те, що позивач сам просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за відповідачкою такий спосіб поділу спільного майна подружжя, на думку позивача, не порушує прав відповідачки та відповідає законним інтересам обох сторін.

Позивач просить суд:

1) в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

2) в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер: 17710376).

Ухвалою суду від 15.05.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Ухвалою суду від 03.06.2024 відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання.

До початку розгляду справи по суті від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява, підписана кваліфікованим електронним підписом, про визнання позову у повному обсязі, також просить суд справу розглядати за її відсутності. Судом встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

06.08.2024 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких підстав суд, у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 200 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у зв`язку із визнанням позову відповідачкою.

Дослідивши докази по справі, встановивши такі факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.09.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2023 у справі № 335/5002/23 шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано такі об`єкти нерухомого майна:

1) квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.08.2021 № 3554 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2021 № 269200896. Право власності зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_2 ;

2) квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.02.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2007 № 13475557. Право власності було зареєстровано на ім`я і позивача ОСОБА_1 , і відповідачки ОСОБА_2 в рівних частках.

Відповідачкою в заяві про визнання позову визнано, що зазначені вище квартири є спільним майном подружжя. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.03.2024 № 201-07523564, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 746623,12 гривень.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.03.2024 № 201-07523163, оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1406227,43 гривень.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц та від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, в законодавстві закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналізуючи наведені норми закону та докази, суд дійшов висновку, що спірні об`єкти нерухомого майна були набуті сторонами під час перебування в шлюбі, а отже є спільним майном подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами.

При здійсненні поділу майна суд враховує, що оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 є вищою ніж оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, оскільки позивач сам просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 (тобто ту, що є дорожчою) за відповідачкою такий спосіб поділу спільного майна подружжя дійсно не порушує прав відповідачки та відповідає законним інтересам обох сторін, враховуючи і те, що саме в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання відповідачки.

Крім того відповідачка погодилася із таким способом поділу майна, подавши заяву про визнання позову, в якій вказала, що спосіб поділу цього майна між сторонами, наведений ОСОБА_1 у позовній заяві, вважає повністю прийнятним для себе.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем вимог, щодо стягнення судових витрат з відповідача заявлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивач сплатив судовий збір в сумі 9084,00 гривень, тому в порядку ч. 1 ст.142 ЦПК України з державного бюджету на користь позивача підлягає поверненню 50 відсотків зазначеної суми, що становить 4542,00 гривень,

Керуючись ст. ст. 141, 142, 200, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер: 17710376).

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , з державного бюджету судовий збір у розмірі 4542,00 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя А.В.Михайлова