Провадження № 22-ц/811/1519/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: представника Головного управління Державної міграційної служби України - Горбаня О.В.;

ОСОБА_2, його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В обґрунтування вимог заяви покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в місті Перевальськ Луганської області, де закінчив школу та навчався в індустріальному технікумі, а в 2014 році, коли в Луганській області розпочалася Антитерористична операція, він виїхав до міста Києва, де працював на будівництві різноробочим. Стверджує, що у серпні 2022 року під час відпочинку на природі в місті Києві втратив свій паспорт громадянина України, у зв`язку з чим звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області для проведення процедури встановлення особи та видачі паспорта громадянина України, надавши на підтвердження своєї особи всі наявні документи, що були в нього, а саме: вирок Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2022 року у справі № 462/4682/22, довідку управління верховного комісара ООН у справах біженців від 06 червня 2023 року та ідентифікаційний код, однак йому відмовлено у встановленні особи та видачі паспорта громадянина України. Зазначає, що без встановлення особи він не може отримати паспорт громадянина України, що позбавляє його можливості реалізовувати свої права, оскільки їх реалізація залежить від наявності документа, що посвідчують особу, зокрема, паспорта. Вважає, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. З наведених підстав просить встановити особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено повністю.

Встановлено особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна.

Рішення суду оскаржило Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що законодавством України визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання ідентифікації та встановлення особи, тому заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення в судовому порядку лише якщо йому буде відмовлено в оформленні або видачі паспорта на підставі п.п. 6 п. 100 Порядку №302, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, а саме якщо особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи та згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр». Зазначає, що для встановлення особи за рішенням суду, заявник повинен надати свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації, однак в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про народження та/або витяг з ДРАЦС щодо актового запису про народження дитини, відтак в матеріалах справи недостатньо доказів для задоволення поданої ОСОБА_2 заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління Державної міграційної служби України - Горбаня О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Встановлюючи особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області Україна, суд першої виходив з того, що факт встановлення особи необхідний заявнику для оформлення паспорта громадянина України, який він втратив, з відсутності у заявника документів, необхідних для оформлення паспорта, надання яких неможливе у зв`язку з окупацією росією Луганської області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18), зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , у зв`язку з втратою паспорта громадянина України звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою про встановлення його особи та видачі паспорта громадянина України, зазначивши, що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Перевальськ Луганської області, Україна, однак йому відмовлено у видачі паспорта громадянина України, оскільки він не надав достатньо доказів на підтвердження своєї особи.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».

Згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено загальний порядок видачі та відновлення паспорта (далі - Порядок № 302).

В пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).

Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС. Строк проведення процедури встановлення особи не повинен перевищувати двох місяців.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Perez deRada Cavanilles проти Іспанії» № 2809095).

Отже, необхідною умовою забезпечення доступу заявника в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви.

Згідно із вимогами вищевказаного законодавства України вбачається, що у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.

Обгрунтовуючи вимоги заяви заявник покликається на те, що Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області листом від 31 травня 2023 року повідомило про те, що для оформлення документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство України необхідно надати відповідні документи чи представити свідків з числа родичів, які б впізнали, однак на підставі тих документів, що ним були подані йому відмовлено у встановленні особи та видачі паспорта громадянина України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який задовольняючи заяву ОСОБА_2 виходив з того, що заявник ініціював питання щодо проведення процедури встановлення особи в досудовому порядку, звернувшись до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з відповідною заявою від 30.03.2023 року про встановлення особи та видачі паспорта громадянина України, за результатами розгляду якої заявника повідомлено про те, що при наявності всіх документів та свідків заявник має можливість звернутися до територіального підрозділу ДМС щодо оформлення паспорта громадянина України.

Відповідь Львівського міського управління Головного управління ДМС у Львівській області на звернення ОСОБА_2 фактично свідчить про відмову в задоволенні заяви, а також свідчить про те, що заявником здійснено досудове врегулювання цього питання шляхом звернення до органів, до компетенції яких відноситься вирішення цього питання, однак питання залишилось не вирішеним цими органами, відтак наявні підстави для встановлення факту, що має юридичне значення в судовому порядку, а саме встановлення особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна.

При зверненні до суду із заявою про встановлення особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна, заявник надав довідку Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, видану 06 червня 2023 року ОСОБА_3 , та вирок Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2022 року у справі № 462/4682/22.

Довідкою Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, виданою 06 червня 2023 року ОСОБА_3 , яка містить його фотокартку, що дає змогу візуально ідентифікувати особу, підтверджується, що особа-власник цього документа звернулася до Управління Верховного Комісара ООН з проханням про правову допомогу щодо підтвердження або відсутності громадянства, а також за правовим захистом для осіб без громадянства і тих, хто ризикує такими стати.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2022 року у справі №462/4682/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання із випробовуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_2 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Як вбачається із вступної частини вироку Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2022 року у справі №462/4682/22, суд розглянув обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000479 від 07.07.2022 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, громадянина України.

Тобто, при розгляді судом обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000479 від 07.07.2022 відносно ОСОБА_4 та при постановленні вироку Залізничним районним судом встановлено особу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яким є громадянин України ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено місце його народження - м. Перевальськ Луганської області, встановлено, що він є громадянином України.

Слід зазначити, що судом першої інстанції за клопотанням заявника, його представника постановлялись ухвали про витребування доказів для встановлення особи.

Так, з листа Державної податкової служби України від 24.11.2023 року №149992/5/99-00-12-04-02-05 вбачається, що за даними Державного реєстру, 22.11.2011 року реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 було закрито у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 в окремому реєстрі Державного реєстру за серією та номером паспорта.

Згідно з листом Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ №2505/16-2024 від 29 січня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено на облік Залізничного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області 13 грудня 2022 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 12 березня 2024 року витребувано, а Залізничним районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області надіслано скановані копії особової справи відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 та проживає за адресою АДРЕСА_1 , який 16.02.2024 року знятий з обліку уповноваженого органу з питань пробації у зв2язку із закінченням іспитового строку.

Як встановлено судом першої інстанції, особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується також сканованими копіями із фото особової справи №107/2022 відносно нього.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення особи, заявник вказав про те, що він подав усі наявні у нього документи щодо його особи, а будь-які інші документи у нього відсутні, і надати такі не має можливості у зв`язку з окупацією Луганської області.

Колегія суддів враховує ту обставину, що м. Перевальськ Луганської області окуповане росією, що унеможливлює зібрання та подання ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення його особи, окрім тих, які ним були надані.

Встановлення особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна заявнику необхідно для оформлення паспорта громадянина України, який він втратив.

Відсутність паспорта громадянина України та неможливість його оформлення позбавляє та обмежує ОСОБА_2 у здійсненні ним прав та обов`язків, можливості вирішення питання обрання місця проживання, працевлаштування, вільного пересування та інших прав.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, які через відсутність паспорта по мірі своїх можливостей міг зібрати заявник, встановлюють особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, Україна.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи копії свідоцтва про народження особи та /або витягу з ДРАЦС щодо актового запису про народження дитини, не спростовують підставність встановлення особи заявника в судовому порядку, оскільки звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник вказав на неможливість подання інших документів, окрім поданих ним, в тому числі і свідоцтва про народження, через їх відсутність, а доказами на підтвердження встановлення особи можуть бути будь-які документи, які дають можливість перевірити інформацію щодо цієї особи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що органи ДМС формально підійшли до вирішення заяви ОСОБА_2 , розглянувши його заяву надіслали відповідь - роз`яснення, що містить роз`яснення чинного законодавства, не надали практичної допомоги у вирішенні питання, не надіслали відповідних запитів для отримання інформації, яка дасть змогу ідентифікувати особу ОСОБА_2 , що є їх обов`язком у вирішенні цих питань, що передбачено пунктом 43 Порядку №302, не надіслали ОСОБА_2 рішення ДМС про неможливість встановити його особу після проведення процедури ідентифікації, надіславши лише відповідь на його звернення, що стало причиною звернення ОСОБА_2 із заявою про встановлення факту в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15.08.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк