КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8275/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в місті Києві, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа Дніпровське управління поліції Національної поліції України в місті Києві про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

установив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ГУНП України в місті Києві, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа: Дніпровське управління поліції Національної поліції України в місті Києві про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позовну заяву мотивував тим, що йому було пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у період з 30 березня 2020 року по 17 листопада 2020 року здійснювалося досудове розслідування.

З 17 листопада 2020 року до 08 грудня 2021 року справа відносно нього перебувала у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка, Донецької області, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчиненням ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

15 червня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої - без задоволення.

Вказував, що у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності він зазнав моральних страждань через переслідування його з боку правоохоронних органів, тривале досудове розслідування, безпідставне обвинувачення, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, йому довелося змінити звичний спосіб життя, відволікатись від роботи, нервувати, з`явилося порушення сну, тривожність, змушений був нести додаткові фінансові витрати на послуги адвоката.

Вважає, що йому має бути відшкодовано моральну шкоду у розмірі 146865грн., що розрахована, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць у період з 30 березня 2020 року до 15 червня 2022 року.

Так, розмір мінімальної заробітної плати на місяць становив у період з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 4723 грн.; з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 5000 грн.; з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року - 6000 грн.; з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 6500 грн.; з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2022 року - 6500 грн.

Таким чином, розмір моральної шкоди розраховано позивачем наступним чином: за 2020 рік: 30 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 4723 грн. х 5 місяців = 23615 грн.; 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 5000 грн. х 3 місяці = 15000 грн.; за 2021 рік: 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року - 6000 грн. х 11 місяців = 66000 грн.; з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 6500 грн. х 1 місяць = 6500 грн.; за 2022 рік: 01 січня 2022 року по 15 червня 2022 року - 6500 грн. х 5 місяців = 32500 грн. + 216,67 грн./день х 15 днів = 3250 грн., разом за 2022 рік - 35750 грн.

Разом сума до стягнення за завдану моральну шкоду складає 146865 грн.

Крім того, йому також завдано майнової шкоди, а саме у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанцій.

Зазначена суму складає 61600 грн., що підтверджується доданими витягом з договору про надання правової допомоги, детального опису наданої правової допомоги клієнту ОСОБА_1 у КП №0002336, додатковою угодою до договору про надання правової допомоги № 38 від 11 листопада 2020 року, квитанціями до прибуткового касового ордера № 1/22/К від 20 червня 2022 року та № 2/22/К від 20 червня 2022 року.

Просив суд, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальну шкоду у розмірі 61600 грн. та моральну шкоду у розмірі 146865грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 115 416,48 грн.

У задоволенні позовних вимог у частині відшкодування майнової шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджувальними діями інших державних органів.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, яке суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки в його основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Посилається на постанову Великої Палата Верховного Суду в справі № 910/23967/16 де зазначено про необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Вважає, стягнення шкоди через Казначейство необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Зазначає, що з оскаржуваного судового рішення не вбачається обґрунтованих мотивів для відшкодування шкоди позивачу в зазначеному розмірі.

Казначейство обґрунтовано вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону і «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування судом необґрунтовано завищено.

Просило суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в частині задоволених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у період з 30 березня 2020 року по 17 листопада 2020 року здійснювалося досудове розслідування. З 17 листопада 2020 року до 08 грудня 2021 року справа відносно нього перебувала у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка, Донецької області, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчиненням ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

15 червня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої без задоволення.

Позивач зазначав, що у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності зазнав моральних страждань через переслідування його з боку правоохоронних органів, тривале досудове розслідування, безпідставне обвинувачення, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, йому довелося змінити звичний спосіб життя, відволікатись від роботи, нервувати, з`явилося порушення сну, тривожність, змушений був нести додаткові фінансові витрати на послуги адвоката.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії органів досудового розслідування щодо вручення підозри ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України та подальше кримінальне провадження у суді, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки постановлення виправдувального вироку, який набрав законної сили свідчить про те, що ОСОБА_1 незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 82 ЦПК України,преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суб`єктний склад сторін у справі не має бути повністю тотожним. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

За приписами п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Колегія суддів вважає, що сам факт перебування позивача значний період часу під слідством і є підтвердженням завдання йому шкоди.

Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року).

За приписами частин 5, 6 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, що і було дотримано судом першої інстанції.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ДКС України, що до того, що з оскаржуваного судового рішення не вбачається обґрунтованих мотивів для відшкодування шкоди ОСОБА_1 в зазначеному розмірі. Казначейство обґрунтовано вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону і «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування судом необґрунтовано завищено.

Колегія суддів не приймає вказані доводи та вважає, що судом першої інстанції було вірно здійснено розрахунок відшкодування моральної шкоди позивачу, відповідно до висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з січня 2017 року.

Сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Частинами 1 та 2 ст. 12 Закону передбачено, що розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Важливо, що обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому, в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення компетентних органів, направлених на адресу позивача з відповідними роз`ясненнями щодо права останнього на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Та більше того, органи державної в тому числі й представник прокуратури в судовому засіданні активно заперечували щодо задоволення позовної заяви та просила рішення суду першої інстанції скасувати.

Визначаючи розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18, від 21.06.2018 року у справі № 205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25.07.2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач тривалий час перебував під слідством та судом, на нього було покладено певні обов`язки в період часу з 30 березня 2020 року по 08 грудня 2021 року, внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки. Позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби про те, що Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджувальними діями інших державних органів, оскільки у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під кримінальним переслідуванням був визначений з урахуванням всіх обставин та таким що відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством та судом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Крім цього, оскільки Державній казначейській службі України було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, то з останньої необхідно стягнути в дохід держави 1731,24 грн. що становить 150% ставки,яка підлягала сплаті за подання позовної зави, у відповідності до приписів ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргуДержавної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 рокузалишити без змін.

Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року.

Стягнутиз Державної казначейської служби України в дохід держави 1731,24 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба