Справа № 522/3163/23
Провадження № 2/522/1480/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гранкіної А.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Грошевої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач звернулася до Приморського районного cуду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними.

В обґрунтування позову позивач вказує, що між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Одеського міського округу, за реєстровим № 1213 від 19.03.2014 на суму 466 463,60 грн, що в еквіваленті складало 44 006,00 доларів США станом на день його укладання. Договором позики від 19.03.2014 передбачено, що повернення грошей мало було здійснено не пізніше 01.04.2015 відповідно до встановленого в договорі графіка.

В якості забезпечення виконання цього договору, 19.03.2014 між ОСОБА_2 (іпотекодержатель), ОСОБА_1 (іпотекодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) було укладено договір іпотеки (реєстровий номер 1214), предметом якого стало надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з п`яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 167,9 кв.м., житлова площа 99,0 кв.м. Договір іпотеки був посвідчений ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Одеського міського округу та накладено обтяження у вигляді заборони відчуження зазначеного в договорі майна, яке належить ОСОБА_1 до припинення чи розірвання зазначеного договору. Також приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 11745047 від 19.03.2014 про реєстрацію обтяження квартири відповідно до договору іпотеки за реєстровим номером № 1214 від 19.03.2014.

22.07.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений оспорюваний договір позики, в якому ОСОБА_3 визнає борг у сумі 65 000,00 доларів США. Отже, за договором займу було передано вже 65 000,00 доларів США, замість 44 006 доларів США.

Далі до цього договору позики від 22.07.2015 було укладено дві додаткових угоди: № 1 від 16.11.2015 та № 2 від 30.07.2016, в яких сума боргу збільшувалась, а саме відповідно до додаткової угоди № 1 від 16.11.2015 вона складала вже 79 438,00 доларів США, а відповідно до додаткової угоди № 2 від 30.07.2016 94 250,00 доларів США.

03.08.2016 чоловік позивача ОСОБА_3 та відповідач уклали оспорюваний договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 начебто надала чоловіку позивача в борг грошову суму у розмірі 8 423,00 доларів США, що в еквіваленті складає 211 417,00 грн. Договором позики було передбачено, що повернення грошей мало бути здійснено не пізніше 31.12.2016 відповідно до встановленого в договорі графіка.

12.06.2018 чоловік позивача ОСОБА_3 та відповідач уклали оспорюваний договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 начебто надала чоловіку позивача в борг грошову суму у розмірі 3 036 258,00 грн, що в еквіваленті складає 116 555,00 доларів США по курсу продажу долара США, встановленому на Міжбанківському валютному ринку на 12.06.2018. Договором позики було передбачено що повернення грошей мало було здійснено не пізніше 28.02.2020 відповідно до встановленого в договорі графіку.

01.03.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено оспорюваний договір позики, на суму 2 219 700,00 грн, що в еквіваленті складає 90 600,00 доларів США по курсу продажу долара США, встановленому на Міжбанківському валютному ринку на 01.03.2020, яким начебто відповідач передала цю суму чоловіку позивача у борг. Відповідно до графіка погашення цього договору повернення грошей мало відбутися не пізніше 31.12.2020.

01.01.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено оспорюваний договір позики, на суму 2 680 425,00 грн, що в еквіваленті складає 94 050,00 доларів США по курсу продажу долара США, встановленому на Міжбанківському валютному ринку на 01.01.2021. Повернення грошей за цим договором передбачалось у лютому 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 , після його смерті до позивача стала звертатись відповідач з вимогою про повернення боргу за договором позики, яку позивач мала сплатити, а у випадку відмови вимагала від позивача звільнити квартиру, в якій вона мешкає, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просить суд визнати недійсними договори позики: від 28.10.2014 на суму 65 284,00 дол США; від 22.07.2015 на суму 94 250,00 дол США; від 03.08.2016 на суму 8 423,00 дол США; від 12.06.2018 на суму 116 555,00 дол США; від 01.03.2020 на суму 90 600,00 дол США та від 01.01.2021 на суму 94 050,00 дол США, які були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Як на підставу позову позивач посилається на те, що за спірними правочинами грошові кошти не передавались, що є наслідком їх недійсності відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

20.03.2023 ухвалою суду залишено позовну заяву без руху, у зв`язку із неповною несплатою судового збору.

03.04.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про сплату судового збору від 28.03.2023 № 64542 на суму 5 368,00 грн.

05.04.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

28.07.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що проти вимог позовної заяви заперечують у повному обсязі та вважають, що відсутні будь-які підстави для задоволення позову про визнання оспорюваних договорів позики недійсними, з огляду на таке.

У пункті 2 усіх оспорюваних договорів та додаткових угод міститься положення про отримання повністю сум позики позичальником від позикодавця до укладання відповідного договору/додаткової угоди, що свідчить про реальний характер оспорюваних договорів. Окрім того, 30.04.2020 чоловік позивача ОСОБА_3 надав розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 90 600,00 доларів США та зобов`язання повернути вказані грошові кошти до 31.12.2020. Вказана розписка також містить інформацію про те, що дружині позичальника ОСОБА_1 відомо про отримання позики її чоловіком. Крім того просить не брати до уваги графіки погашення заборгованості з огляду на відсутність підписів сторін на них, оскільки такі докази не є належними, допустимими, достовірними та не можуть підтверджувати жодних обставин справи. Отже, відсутні будь-які підстави для визнання оспорюваних договорів позики недійсними, тому у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Крім того, разом з відзивом представником відповідача подано заяву про закриття провадження у справі, оскільки позивач вже зверталась з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у справі № 521/5158/21, у задоволенні якого ухвалою суду від 20.06.2024 відмовлено.

18.09.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що боргова розписка, яку відповідач надає як доказ того, що грошові кошти у сумі 90 600,00 доларів США були отримані ОСОБА_3 від відповідача, не була підписана позивачем, натомість вона начебто була ознайомлена з тим, що її чоловік отримав у борг цю суму. Крім того, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом 2014-2021 років було укладено не тільки цей договір, а цілу низку договорів позики (які фактично є додатковими угодами до договору позики від 19.03.2014, посвідченого Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського округу, за реєстровим № 1213) сума боргу за якими постійно збільшувалась на суму процентів за первинним договором від 19.03.2014 на суму 44 006 доларів США, який був забезпечений договором іпотеки № 1213 від 19.03.2014, посвідченого Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського округу за реєстровим № 1214.

Відповідно до вимоги від 09.08.2021, яку відповідач направив позивачу, він вимагає повернути грошові кошти, які зазначені у договорі позики з нарахованими відсотками в розмірі: 94 050 доларів США (44 006 доларів США заборгованість за позикою та 50 000,00 доларів США заборгованість за процентами). У той час, як у п. 1 договору позики від 19.03.2014 передбачено, що сума боргу підлягає поверненню без нарахування відсотків. Боргова розписка не є предметом позову у даній справі та жодним чином не пов`язана з договором позики від 19.03.2014, тому не є належним доказом у справі та не може бути взята до уваги суду.

18.09.2023 від представника позивача надійшли заперечення на заяву про закриття провадження по справі, оскільки предмет позову у справі № 522/3163/23 відрізняється від предмету позову, вказаному в позовній заяві у справі № 521/5158/21.

08.11.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він зазначає, що згідно п. 1 Договору позики від 19.03.2014 передбачалась можливість за згодою сторін змінити суму та строки договору. Таким чином, у зв`язку з неможливістю позичальника повернути суму позики та потребою позичальника у додаткових грошових коштах за домовленістю сторін сума позики збільшувалась та змінювались строк і графік повернення грошових коштів, а кожен новий договір фіксував загальний розмір позики у відповідний проміжок часу з урахуванням отриманих позичальником додаткових грошових коштів або частковим повернення позики. В позовній заяві не вбачається порушень прав позивача, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з відсутністю порушеного або оспорюваного права.

29.01.2024 від представника позивача надійшли 2 заяви про зміну підстав позову ідентичного змісту, у якій позивачка посилається на те, що вона перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 згоди на укладення оспорюваних договорів позики не надавала, що є порушенням вимог сімейного законодавства та наслідком для визнання їх недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, які ухвалою суду від 14.03.2024 прийняті до розгляду.

07.03.2024 від представника позивача надійшла заява про долучення доказів про направлення відповідачу заяви про зміну підстав позову.

13.03.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про зміну підстав позову, оскільки для укладання договору позики, за яким позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

21.03.2024 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків.

20.06.2024 в судовому засіданні представником відповідача надано завірені копії документів для долучення до справи та оригінали для огляду у судовому засіданні, а саме: копія договору позики від 19.03.2014 на суму 44 006,00 доларів США, копія договору іпотеки від 19.03.2014; копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 19232762; копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 19233304; копія договору позики від 28.10.2014 на суму 65 284,00 доларів США; копія договору позики від 22.07.2015 на суму 65 000,00 доларів США; копія додаткової угоди № 1 від 16.11.2015 до договору позики від 22.07.2015 на суму 79 438,00 доларів США; копія додаткової угоди № 2 від 30.07.2016 до договору позики від 22.07.2015 на суму 94 250,00 доларів США; копія договору позики від 03.08.2016 на суму 8 423,00 доларів США; копія договору позики від 12.06.2018 на суму 116 555,00 доларів США; копія договору позики від 01.03.2020 на суму 90 600,00 доларів США; копія договору позики від 01.01.2021 на суму 94 050,00 доларів США; розписка від 30.04.2020 про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 90 600,00 доларів США.

20.06.2024 протокольною ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів від 08.12.2023 залишено без розгляду та закрито підготовче провадження.

25.07.2024 представником відповідача у судовому засіданні подано клопотання про зупинення розгляду справи у зв`язку із поданням апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2024, у задоволенні якого ухвалою суду від 25.07.2024 відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення сторін та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні копії договорів позики, а саме:

- від 19.03.2014 згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 44 006,00 доларів США, та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 01.04.2015;

- від 28.10.2014 згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 65 284,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 30.12.2015;

- від 22.07.2015 згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 65 000,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 31.07.2016;

- копія додаткової угоди № 1 від 16.11.2015 до договору позики від 22.07.2015 згідно якої позикодавець та позичальник дійшли згоди викласти в новій редакції п. Договору позики від 22.07.2015, а саме: « ОСОБА_2 позичила, а ОСОБА_3 взяв в борг грошову суму в розмірі 79 438,00 доларів США без нарахування відсотків та зобов`язується повернути в строк до 31.07.2016;

- копія додаткової угоди № 2 від 30.07.2016 до договору позики від 22.07.2015 згідно якої позикодавець та позичальник дійшли згоди викласти в новій редакції п. Договору позики від 22.07.2015, а саме: « ОСОБА_2 позичила, а ОСОБА_3 взяв в борг грошову суму в розмірі 94 250,00 доларів США без нарахування відсотків та зобов`язується повернути в строк до 30.12.2017;

- копія договору позики від 03.08.2016 згідно якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8 423,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 31.12.2016;

- копія договору позики від 12.06.2018 згідно якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 116 555,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 28.02.2020;

- копія договору позики від 01.03.2020 згідно якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 90 600,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 31.12.2020;

- копія розписки від 30.04.2022 згідно якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 90 600,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 31.12.2020;

- копія договору позики від 01.01.2021 згідно якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 94 050,00 доларів США та зобов`язався повернути без нарахування відсотків в строк до 28.02.2021.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ), який був чоловіком ОСОБА_1 (свідоцтво про укладання шлюбу серія НОМЕР_2 від 19.04.1991, актовий запис № 483).

03.08.2021 ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання в порядку Закону України «Про іпотеку», у якій просила виконати боргові зобов`язання, передбачені Договором позики, посвідченим Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 1213 від 19.03.2014, тобто повернути грошові кошти, які зазначені у вищевказаному договорі позики з нарахованими відсотками в розмірі 94 050,00 доларів США, у гривні відповідно до курсу продажу долара США, встановленому АБ «Південний» на день сплати, та складається з:

- заборгованості за позикою 44 006,00 доларів США, у гривні відповідно до курсу продажу долара США, встановленому АБ «Південний» на день сплати;

- заборгованість за процентами 50 000,00 доларів США, у гривні відповідно до курсу продажу долара США, встановленому АБ «Південний» на день сплати.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що вона перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 згоди на укладення оспорюваних договорів позики не надавала, що є порушенням вимог сімейного законодавства та наслідком для визнання їх недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Заперечуючи проти позову відповідач вказує, що оскільки для укладання договору позики, за яким позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Судом встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває справа № 522/53/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваними у даній справі договорами позики, що підтверджено сторонами у судовому засіданні.

Отже саме під час вирішення спору у справі № 522/53/24 ОСОБА_1 має доводити відсутність підстав у ОСОБА_2 для стягнення з неї заборгованості за договорами позики, які вона вважає недійсними.

Враховуючи наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з даним позовом є неналежним способом захисту та спрямоване на усунення правової невизначеності, тоді як наявність чи відсутність заборгованості за оспорюваними договорами позики є предметом доказування у справі № 522/53/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості договорами позики.

З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 16.08.2024.