КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11685/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.

при секретарі Гайдаєнко В. С.

за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Блонського М.А.,

представника Кабінету Міністрів України - Харчука Р. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Блонського Михайла Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на ухвалу Печерського районного суду міста Києва у складі судді Григоренко І. В

від 16 листопада 2023 року

у цивільній справі № 757/52719/23-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання Кабінету Міністрів України таким, що знаходиться поза конституційним правовим полем, та не являється суб`єктом публічно-владних повноважень,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року адвокат Блонскій М. А., в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вище вказаним позовом, зазначивши, що ОСОБА_1 було ініційовано ряд судових справ щодо захисту його прав та інтересів як громадянина та людини в результаті завданої йому шкоди з боку державних органів, зокрема це справи № 461/3526/22, № 461/1498/23, № 450/2791/22, № 464/4738/20, та інші. По всіх вказаних справах у позивача склалося стійке переконання щодо неналежного здійснення відповідачем урядування та дотримання Конституції України.

Зазначав, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2005 від 05.10.2005 р. Основним Законом України (254к/96-ВР) гарантовано здійснення народом влади також через сформовані у встановленому Конституцією та законами України порядку органи законодавчої, виконавчої, судової влади та місцевого самоврядування (частина друга статті 5), (абзац шостий статті 4.2).

Закон України про утворення юридичних осіб публічного права відсутній. Стаття 8 Господарського Кодексу України містить норму, відповідно до якої держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. Дана норма є імперативною, що потрібно сприймати як заборону, тобто органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть бути суб`єктами господарювання.

За твердженням позивача, юридична особа з державною назвою Кабінет Міністрів України та кодом зареєстрований в іноземному реєстрі, який належить приватній іноземній компанії Dun & Bradstreet (D&B), як суб`єкт підприємницької діяльності з присвоєнням DUNS-номеру 552646506.

У відповідності до Положення Про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, суб`єктами ЄДРПОУ є юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання, тобто код ЄДРПОУ присвоюється суб`єктам господарювання. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи публічного права з назвою Кабінет Міністрів України та витяг з єдиного державного реєстру про вищезазначену юридичну особу у Центральному Державному Архіві Вищих Органів України не зберігається. Відомостей про утворення Кабінету Міністрів України в переглянутих документах Верховної Ради Української РСР (України) за серпень 1991 року у ЦДАВО не виявлено.

Як зазначає позивач, в документах Верховної Ради УРСР за 1991 рік в ЦДАВО зберігається Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки від 18 квітня 1991 року № 980-ХІІ «Про утворення Кабінету Міністрів Української РСР». Законом УРСР № 1554-ХІІ від 17 вересня 1991 року «Про внесення змін і доповнень до Конституції (Основного Закону) Української РСР» пунктом 16 постановлено у назві і тексті Конституції (888-09) слова «Українська Радянська Соціалістична Республіка», «Українська РСР» замінити словом «Україна».

Таким чином, позивач вважає, що Кабінет Міністрів Української РСР був перейменований на Кабінет Міністрів України. Закон України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII був прийнятий лише 27.02.2014 року. Тобто лише у 2014 році був виданий закон, який визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України.

Пунктом 12 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються засади утворення і діяльність органів виконавчої влади. І якщо закон про діяльність суб`єкта права Кабінету Міністрів України формально існує, то Закону України «Про створення Кабінету Міністрів України» на виконання Конституції України, не існує. Таким чином, немає утвореного відповідним Законом відповідно до Конституції України конституційного органу, суб`єкта публічно-владних повноважень з назвою Кабінет Міністрів України, але існує юридично створений Кабінет Міністрів Української РСР перейменований на Кабінет Міністрів України.

Таким чином на думку позивача правосуб`єктність Кабінету Міністрів України знаходяться поза конституційним правовим полем, а тому він не являється суб`єктом публічно-владних повноважень.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі адвокат Блонський М. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 зазначає що, ухвала суду є необґрунтованою, незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права. Апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про відсутність спору між позивачем та відповідачем з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 звертається з позовними вимогами до Кабінету Міністрів України не як до органу державної влади незаконні рішення, дія чи бездіяльність якого порушили цивільні права та інтереси останнього, а як до політичного органу, оскаржуючи порядок його утворення та правовий статус.

Апелянт вважає, що оспорює правовий статус відповідача та його повноваження, що вже свідчить про існування спору між сторонами. Крім цього, відсутність спору між сторонами є підставою для відмови в задоволенні позову, а не відмови у відкритті провадження по справі. Також вказує, що суд передчасно зробив висновок про відсутність порушення прав позивача, адже сам позивач наполягає на тому, що наведеними підставами позову його права порушуються. Просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду і вирішення питання про відкриття провадження.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник Кабінету Міністрів України, посилаючись на безпідставність доводів скаржника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Блонський М. А. апеляційну скаргу підтримав із викладених у ній підстав та доводів.

Представник Кабінету Міністрів проти задоволення скарги заперечив, просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника скаржника- адвоката Блонського М. А. та представника Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звертається з позовними вимогами до Кабінету Міністрів України не як до органу державної влади незаконні рішення, дія чи бездіяльність якого порушили цивільні права та інтереси останнього, а як до політичного органу, оскаржуючи порядок його утворення та правовий статус, та дійшов висновку про відсутність спору між позивачем та відповідачем, що виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Вказане узгоджується, як зазначено судом першої інстанції, із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 06.02.2019 року у справі №522/12901/17-ц. За таких обставин, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду.

При цьому судом взято до уваги правову позицію, висловлену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 року у справі №9901/152/18 та від 30.05.2018 року у справі № 9901/497/18, згідно якої поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

28 червня 1996 року Верховна Рада України від імені Українського народу прийняла Основний Закон - Конституцію України, яка підсумувала попередній розвиток суспільства й держави, надала правового оформлення новим політичним, економічним й духовним реаліям держави і суспільства й створила об`єктивно необхідні правові основи їх функціонування і подальшого розвитку.

Повага до Конституції України, інститутів державної влади і державних символів визначає суть приналежності українців до власної Держави.

Стаття 6 Конституції встановлює, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

У стаття 8 Конституції закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Правовий статус Кабінету Міністрів України, як найвищого органу у системі органів виконавчої влади, визначений статтею 113 Конституцій України.

На вирішення суду передано спір щодо відсутності у Кабінету Міністрів України правосуб`єктності, перебування поза конституційним правовим полем, та відсутності статусу суб`єкту публічно-владних повноважень.

Аналіз сформульованих позивачем позовних вимог дає підстави для наступних висновків:

1. у позивача відсутнійспір про «право цивільне» із відповідачем Кабінетом Міністрів України, адже зміст позовних вимог фактично зводиться до заперечення інституціональної спроможності найвищого органу у системі органів виконавчої влади, як компоненти державної влади, що закріплений Конституцією як найвищим законодавчим актом Держави;

2. Цивільно процесуальний закон, як і інші процесуальні закони, які визначають правила здійснення судочинства судами України, не регулюють питань належності/відсутності правосуб`єктності органів державної влади, правовий статус яких закріплений Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

У справі «Голдер проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30-32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18).

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Водночас, фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Велика Палата Верховного Суду дотримується послідовної позиції про те, що висловлювання «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України), «справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 238 КАС України) стосуються як позовних вимог, які не можна розглядати за правилами цивільного чи адміністративного судочинства відповідно, так і тих вимог, які взагалі не можна розглядати у суді для вирішення спору (див. постанови Великої Палати Верховного Суду постанови від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункт 66), 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 72)).

З огляду на наведене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість розгляду у судовому порядку вимоги про визнання Кабінету Міністрів України таким, що знаходиться поза конституційним правовим полем, та не являється суб`єктом публічно-владних повноважень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, скаржнику надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав встановлених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Блонського Михайла Андрійовича, в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 р. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 серпня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик