Справа № 462/9636/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Гедз Б.М.,

за участю секретаря судових засідань - Ясниської В.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції з представником відповідача - адвокатом Шаповал Іриною Олексіївною цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила, із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 483/ос від 04.05.2022 в частині призупинення дії трудового договору із заступником начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» ОСОБА_1 , поновити дію трудового договору Акціонерного товариства «Українська залізниця» із заступником начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» ОСОБА_1 з 02 червня 2022 року по 09 травня 2024 року включно, а також стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2022 року по 09 травня 2024 року у розмірі 1 159 052,70 грн. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 02.01.2018 перебувала на посаді заступника начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю. У зв`язку із запровадженням відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В та Додатку № 1 до нього на підприємстві встановлено режим простою з 24.02.2022 до його відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого в тому числі і для позивача встановлено режим простою з 24.02.2022 по 28.02.2022, та надалі наказом від 24.03.2022 із викладом у новій редакції встановлено режим простою, в тому числі і для позивача на періоди з 01.03.2022 31.03.2022, 01.04.2022 30.04.20022 та з 01.05.2022-08.05.2022. Наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04.05.2022, у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталось у зв`язку із втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та запровадження відповідно до Указу Президента від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану було, зокрема припинено простій з 02 червня 2022 року, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022, та з 02 червня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, зазначеними у Додатку № 1 до цього наказу, серед яких і щодо позивача. Позивач вказує, що із згаданими наказами так і не була ознайомлена, на адвокатський запит з приводу надання документів, які б підтверджували факт належного ознайомлення позивача з усіма документами та наказами щодо простою на підприємстві та призупинення дії трудового договору, зокрема із позивачем відповіді не отримано. Вважає, що зазначений наказ відповідача про призупинення дії трудового договору є незаконним і таким, що порушує її права на працю та приватне життя, а тому підлягає скасуванню, оскільки право роботодавця щодо призупинення трудових відносин з працівником в умовах воєнного стану настає за певних умов, зокрема таких як абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її, відтак сам факт надання права призупиняти дію трудового договору не є достатнім, а тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. На момент прийняття оспорюваного наказу та на даний час перебуває у м. Львові, де не відбуваються активні бойові дії, має безперешкодний доступ до свого робочого місця, яке знаходиться теж у м. Львові, в той же час АТ «Укрзалізниця» ні на день не призупиняло своєї діяльності, відтак позивач міг виконувати свої посадові обов`язки чи певну їх частину навіть дистанційно, або в інший спосіб. Про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу, або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Крім того, наявність лише правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення трудового договору. З огляду на вказане, наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, зокрема в частині, яка стосується заступника начальника управління внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору є необґрунтованим та дискримінаційним з огляду на положення ст. 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки із змісту такого жодним чином не вбачається абсолютної неможливості надання відповідачем роботи позивачеві. Крім того, оскільки з вини відповідача позивач перебувала у вимушеному прогулі, за весь час вимушеного прогулу на її користь підлягає стягненню середній заробіток. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 13.12.2023 позовну заяву

ОСОБА_1 було залишено без руху та позивачу надавався строк для усунення недоліків позовної заяви.

09.01.2024 позивач, на виконання ухвали суду про залишення без руху від 13.12.2023, подала письмову заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 15.01.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19.02.2024 представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвокат Шаповал І.О. подала до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги заперечила у повному обсязі. В обгрунтування позиції відповідача зазначила, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Надалі строк воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався шляхом внесення відповідних змін до вказаного Указу. Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 передбачає можливість обмеження права на працю в умовах введеного воєнного стану. Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку із військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, тобто призупинення дії трудового договору слід розглядати саме в контексті обмежень, зумовлених воєнним станом. Зокрема, якщо встанволено, що роботадавець у зв`язку із збройною агресією перебуває у таких умовах, коли не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, оскільки робота для такого працівника відсутня. Крім того, представник звертає увагу на те, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у звязку із збройною агресією російської федерації проти України критично зменшились, при цьому відноситься до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки України, оскільки активно провадить діяльність, спрямовану на підтримку громадян та держави, шляхом евакуації мирного населення з регіонів та територій країни, що зазнають масованих атак з боку агресора до більш безпечних регіонів, перевезення гуманітарних вантажів, перевезення дипломатичних делегацій дружніх країни та ін. В умовах збрйної агресії основною метою діяльності АТ «Укрзалізниця» є забезпечення безперебійного перевізного процесу, аудит не належить до основної діяльності товариства, таким чином засутпник начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не належить до основних професій, без яких не може функціонувати товариство. Приймаючи рішення про призупинення дії трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», зокрема і з позивачем, відповідач виходив з того, які категорії професій були необхідні для виконання перевізного процесу у період воєнного стану, а заступник начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» в перевізному процесі участі не бере. З 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання, з метою забезпечення функціонування підприємства в умовах воєнного стану АТ «Укрзалізниця» визначило перелік працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, із самостійним визначенням відповідних трудових категорій для цього. Як простій, так і призупинення дії трудового договору з позивачем було зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, а підставою для призупинення дії трудового договору із нею стала абсолютна неможливість надання ОСОБА_1 роботи в АТ «Укрзалізниця», що в свою чергу виключало можливість виконання нею роботи. При цьому, ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містить такої умови, як обов`язок роботодавця перевести працівника на іншу роботу зі збереженням середнього заробітку, а позивач до керівництва АТ «Укрзалізниця» із проханням про переведення її на інші вакантні посади у період призупинення дії трудового договору, не зверталась. До того ж, відповідно до протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 прийнято рішння про ліквідацію підрозділу Депаратменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Товариством неодноразово рекомендованою поштовою кореспонденцією повідомлено позивача про наступне вивільнення та пропозиції іншої роботи, одне із відправлень позивачем було отримано особисто, однак позивач ніяким чином не відреагувала на запропоновані їй пропозиції щодо переведення на вакантні посади в АТ «Укрзалізниця» та вважає таку поведінку свідомим ігноруванням пропозицій позивача та небажанням позивача насправді продовжувати працювати у АТ «Укрзалізниця». Відповідач також оспорює розрахунок середньої заробітної плати, проведеної позивачем, крім того зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду, покликаючись на некоректне посилання позивача на ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо місячного строку звернення до суду з дня вручення копії наказу, оскільки вказана норма стосується справ про звільнення, в свою чергу оскарження наказу про призупинення дії трудового договору є трудовим спором, до якого підлягає застосування загальної норми тримісячного строку оскарження з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. ОСОБА_1 була повідомлена про призупинення трудового договору у телефонному режимі, у відправлених їй розрахункових листках містилась інформація про призупинення дії трудового договору, крім того 24.06.2024 на адресу АТ «Укрзалізниця» надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач просила поновити дію трудового договору з 01.07.2022, тобто очевидно вбачається, що на момент звернення із такою письмовою заявою позивач достеменно була обізнана про факт призупинення з нею трудового договору і знала про видання оскаржуваного нею наказу, однак до суду звернулась із пропуском тримісячного строку, подавши позов до суду через півтора роки після того як дізналась про порушення свого права із червня 2022 року, фактично збільшивши період, за який просить стягнути на її користь середній заробіток. У зв`язку із наведеним, просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Разом із письмовим відзивом на позовну заяву представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвокат І.О. Шаповал подала до суду також клопотання про розгляд вказаної справи за правилами загального позовного провадження.

19.02.2024 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження також і від позивача ОСОБА_1 .

Крім того, 26.02.2024 на адресу суду поштовою кореспонденцією надійшла відповідь на відзив у справі, в якій представник позивача адвокат Сай Т.П. зазначає про відсутність належних та допустимих доказів відповідача на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обовязків обома сторонами трудового договору у зв`язку із військовою агресією проти України. Відсутність Планів внутрішнього аудиту на 2022 рік не є доказом перебування відповідача в обставинах абсолютної неможливості забезпечити позивача роботою у зв`язку із військовою агресією проти України та що відсутність таких планів пов`язана саме у зв`язку із військовою агресією проти України. Позивач не була проінформована відповідачем про намір видання та саме видання наказу про призупинення з нею дії трудового договору. Позивач 24.02.2022, на момент повномасштабного збройного вторгнення російської федерації, на виконання доручення від 11.01.2022 та відповідно до завдання на проведення аудиту окремих бізнес процесів виробничого підрозділу «Локомотивне депо Ковель» РФ «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», була призначена керівниуом удиторської групи для проведення аудиту в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні. Аудит було розпочато 07.02.2022 і на момент введення на території України воєнного стану було відпрацьовано практично половину питань, викладених у запиті слідчого. Безпідставне призупинення дії трудового договору з позивачем створило негативні наслідки як для позивача, оскільки зумовило неможливість надання нею об`єктивного висновку по кримінальному провадженню, так і для Товариства у виді понесених витрат на проведення аудиту. Позивач у жодному разі не була ініціатором призупинення із відповідачем трудового договору, не зверталась до відповідача із питанням про те, що не може виконувати роботу через збройну агресію проти України, рішення про призупинення дії трудового договору ініційовано та прийнято відповідачем одноособово. Відповідачем не надано суду заперечень чи доказів того, що позивач не міг виконувати свої посадові обовязки чи певну їх частину дистанційно та не доведено, що відповідач позбавлений можливості надати роботу позивачу, в тому числі хоча б частково, дистанційно чи із застосуванням механізму скороченої тривалості робочого часу, або переведення на іншу роботу. Незважаючи на твердження відповідача, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України критично зменшились, тим не менше Товариство працювало та продовжує працювати на даний час, отримуючи доходи. Покликання позивача відсутність Планів внутрішніх аудитів на 2022 рік та не затвердження нагалядовою радою товариства планів аудиту не є доказом перебування відповідача в умовах неможливості забезпечити позивача роботою у зв`язку із військовою агресією проти України чи перевести її на іншу роботу, або залучити до роботи за дистанційною формою організації праці. Позивач наполягає, що жодних листів, повідомлень чи наказів від АТ «Укрзалізниця» не отримувала, із наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04.05.2022 про призупинення трудового договору, у визначений чинним законодавством України спосіб, ознайомлена не була, на адвокатський запит щодо надання документів, які б підтверджували факт ознайомелння позивача із оспорюваним наказом, відповіді так і не надано. Зважаючи на те, що наказу позивач так і не отримувала, звернувшись до суду із позовом 27.11.2023 строк звернення позивачем не пропущено. Оскільки призупинення трудового договору із позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ № 483/ос від 04.05.2022 є незаконним та підлягає скасуванню. Заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2024 року задоволено клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, подальший розгляд справи за позовом ОСОБА_1 вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання у справі.

23.04.2024 на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката І.О. Шаповал з приводу поданої позивачем письмової заяви про зміну предмету позову в частині доповнення позовних вимог вимогою щодо поновлення строку дії трудового договору АТ «Укрзалізниця» з ОСОБА_1 . У поданих поясненнях представник відповідача звертає увагу на те, що відповідно до протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» Враховуючи зміни в організації виробництва і праці, в Товаристві був розпочатий процес вивільнення працівників, про що відповідач, із дотриманням норм закону, письмово 21.08.2023 повідомив позивача про наступне вивільнення та направив пропозиції іншої роботи в АТ «Укрзалізниці». Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що таке можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу. У даному випадку мало місце призупинення дії трудового договору, що не тягне за собою припинення трудових відносин. Оскільки позивача не було незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні, до того ж виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу можлива лише за один рік, однак при цьому позивач, станом на час пред`явлення позову до суду із позовом вже пропустила, передбачений законом строк звернення до суду, так як вже в червні 2022 року була достовірно обізнана про факт призупинення дії трудового договору, звертаючись до відповідача із письмовою заявою про поновлення трудових відносин. Крім того, щодо тверджень сторони позивача у відповіді на відзив на позовну заяву з приводу незаконності рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення дії трудового договору з позивачем з покликанням на продовження Товариством господарської діяльності протягом всього часу зазначила, що АТ «Укрзалізниця» не зупиняло свою діяльність, проте у зв`язку із військовою агресією зупиняло роботу структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання та позивач була працівником саме такого структурного підрозділу, а стаття 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не ставить в залежність призупинення дії трудового договору з повною зупинкою роботи підприємства, як і не забороняє застосовувати призупинення дії трудових правовідносин лише до тих працівників, за укладеними трудовими договорами з якими відсутня робота. Відсутність організаційної можливості надати позивачу роботу зумовлена критичним зменшенням обсягів господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» через військову агресію російської федерації проти України, що унеможливило затвердження планів внутрішнього аудиту та надання доручень про проведення аудитів, поруч з цим АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави та за жодних обставин не могло припинити свою діяльність в частині евакуації населення, перевезення вантажів, в тому числі гуманітарних та відбудови пошкодженої інфраструктури. Просила суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

24 квітня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалою суду задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів, постановлено витребувати із АТ «Укрзалізниця» належним чином засвідчені копії документів, а саме: копію штатного розпису Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця», діючого станом на 01.10.2021 та станом на 24.02.2022, а також усіх документів, що підтверджують внесення змін до таких; копію посадової інструкції заступника начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» Панько Галини Зеновіївни станом на 24.02.2022; копії наказів, виданих у вересні - грудні 2022 року та січні - липні 2023 року, на підставі яких, працівники Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця», виконували свої посадові обов?язки. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 квітня 2024 року заяву представника відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвоката Шаповал І.О. про відвід судді у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу постановлено визнати необгрунтованою та ухвалою судді залізничного районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Шаповал Ірини Олексіївни про відвід судді Залізничного районного суду м. Львова Гедз Богдани Михайлівни у справі №462/9636/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

22.05.2024 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Українська залізниця» - адвоката Шаповал Ірини Олексіївни про зупинення провадження у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду судового рішення у касаційному порядку Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 757/17315/22-ц за касаційною скаргою АТ "Укрзалізниця" на постанову Київського апеляційного суду від 07.12.2023.

11.06.2024 представник відповідача адвокат Шаповал І.О. за допомогою підсистеми «Електронний Суд» подала до суду заперечення на заяву позивача про уточнення позовних вимог, в якій заперечила проведений позивачем розрахунок середнього заробітку, вказує на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду із позовом, що слугує додатковою підставою для відмови у задоволенні позову, заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу більш, ніж за один рік, із врахуванням тривалого пропуску позивачем строку звернення до суду, призведе до безпідставного забагачення позивача та порушення вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Крім того, звертає увагу на проведення позивачем розрахунку середньоденної заробітної плати із порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету іністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки за основу позивач взяла суми, отримані нею за період січня та лютого 2022 року із посиланням на довідку про доходи № 378 від 25.09.2023, однак призупинення трудового договору з ОСОБА_1 відбулось 02.06.2022, відтак, у відповідності до положень Порядку № 100, слід відштовхуватись від двох останніх місяців, які передували призупиненню трудового договору, тобто лютого та березня 2022 року.

Ухвалою Залізничного районного суду від 13 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

05 липня 2024 року за допомогою підсистеми «Електронний Суд» представник позивача адвокат Скречко М.-М.А. подала до суду додаткові пояснення у справі, в яких щодо доводів відповідача про пропуск строку звернення до суду як підстави для відмови у позові зазначає, що строк звернення до суду, який передбачений ст. 233 КЗпП України не застосовується в цих правовідносинах, оскільки позивачем оскаржується наказ про призупинення трудового договору, та на відміну від звільнення, яке характеризується вчиненням одноразової дії у певний час, є триваючим у часі порушенням і не має чітко окреслених часових меж. Вважає, оскільки призупинення дії трудового договору може здійснюватись до скасування воєнного стану, і коли таке скасування відбудеться невідомо, в оспорюваному наказі дати поновлення дії такого договору не окреслено, крім того строки позовної давності продовжувались на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який неодноразово продовжувався та був відмінений з 24.00 год. 30.06.2023. Водночас, у разі висновку суду про застосування тримісячного строку звернення до суду просила поновити такий строк, оскільки пропущений з поважних причин, в обґрунтування яких покликається на не ознайомлення позивача із вказаним наказом під особистий підпис, юридичну необізнаність позивача та запровадження воєнного стану в Україні, що створило об`єктивні перешкоди для реалізації прав на судовий захист.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Скречко М.-М.А. заявлені позовні вимоги, із врахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, підтримала у повному обсязі, з підстав та обставин, викладених як у позовній заяві, так і в поданих до суду стороною позивача письмових заяв по суті позову. Щодо дотримання строку звернення до суду, додатково доповнила, що у даному випадку оскаржується не наказ про звільнення, а про призупинення дії трудового договору, який за певних обставин в будь-який час може бути відновлений, а відтак призупинення дії трудового договору слід розцінювати, як триваюче порушення трудових прав позивача, на яке не поширюються вимоги ст. 233 КЗпП України, а тому позивач звернулась до суду із позовом, зокрема про визнання незаконним та скасування наказу АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04.05.2022 із дотриманням строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов, у відповідності до поданих заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, задовольнити. Додатково пояснила, що у період з 21 лютого 2022 року по березень 2022 року очолювала проведення аудиту у кримінальному провадженні у м. Ковелі, як голова правління. Жодного документа про призупинення проведення вказаного аудиту чи припинення перевірки АТ «Укрзалізниця» не виносило та до її відома не доводили, тому всі ревізори займались проведенням аудиту, незважаючи на запровадження АТ «Укрзалізниця» простою на підприємстві, хоча після повернення з відрядження 15.03.2022, наступним днем- 16.03.2022 відповідач видав наказ, що строк їхнього відрядження для проведення аудиту у м. Ковелі становив з 21.02.2022 до 24.02.2022. Після закінчення аудиту, перебувала у відпустці, з якої повернулась у червні 2022 року. Про винесення наказу про призупинення дії трудового договору офіційні особи АТ «Укрзалізниця» у передбачений законом порядок її не попереджали та не повідомляли, про факт призупинення відповідачем трудових відносин з нею дізналась випадково, приблизно 10-15 вересня 2023 року, в ході розмови із колегою по роботі, після чого, з метою отримати точну інформацію, зверталась до АТ «Укрзалізниця», в тому числі і в телефонному режимі. Дійсно, в червні 2022 року, після повернення з відпустки, зверталась до відповідача із письмовою заявою, в якій просила надати їй можливість приступити до роботи, однак відповіді від відповідача на таку заяву не отримала і те, що мова йшла у даному випадку про поновлення дії трудового договору я не розуміла, оскільки не знала про сам факт призупинення його, оскільки офіційно про видачу наказу мене ніхто не повідомив і не попередив, навіть шляхом електронного листування, як про це стверджує сторона відповідача.

Представник відповідача адвокат Шаповал І.О. в судовому засіданні підтримала позицію раніше викладену нею у відзиві на позовну заяву та документах, поданих по суті позову, у задоволенні такого просила відмовити у повному обсязі. Додатково доповнила, що з 24 лютого 2022 року на території України Указом Президента введений воєнний стан, який передбачає певне обмеження прав громадян. АТ «Укрзалізниця» був виданий наказ про простій, про що позивач була ознайомлена. Всі структурні підрозділи Товариства на той час знаходилися в простої. Про факт призупинення трудових договорів в подальшому, всі працівники повідомлялися або в телефонному режимі або за допомогою мобільного застосунку Viber та Telegram. Крім цього, позивачу скеровувався відповідний лист поштовою кореспонденцією. Зважаючи на введений воєнний стан надсилання такого наказу не вимагалося, достатньо було ознайомити працівника з фактом призупинення з ним трудового договору, за можливості, у будь-який доступний спосіб. До того ж, всі працівники між собою спілкувалися і були достовірно обізнані про даний факт. Позивач бачила розрахункові листки, невиплата заробітної плати була пов`язана саме із призупиненням дії трудового договору. Позивач зверталася у червні 2022 року до АТ «Укрзалізниця» із письмовою заявою, з тексту якої очевидно вбачається, що позивач розуміла, що трудовий договір призупинено та просила про його поновлення. 30.06.2023 закінчився карантин, який встановлювався Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та на час якого продовжувались процесуальні строки, і саме з цього часу слід рахувати строк звернення до суду. Натомість позивач, всупереч вимогам ст. 233 КЗпП України, у місячний строк не звернулась до суду з приводу скасування оспорюваного наказу, а пред`явила позов більше як через півтора року після того, як дізналась про факт призупинення дії трудового договору з нею, тому строк звернення до суду позивачем пропущений без поважних причин, що є додатковою підставою для відмови в позові. З огляду на викладене, відсутні і підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку. Звертає увагу суду на те, що позивач сама виявила небажання працювати, оскільки на неодноразово надіслані їй відповідачем пропозиції щодо вакантних посад в АТ «Укрзалізниця», з огляду на наступне вивільнення, позивач жодним чином не відреагувала, а тому переконана, що позивач звернулась до суду із вказаним позовом лише з метою отримати кошти за час, в період якого вона не працювала.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах із АТ «Українська залізниця».

Так, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 , прийнята на роботу у ПАТ «Укрзалізниця» (надалі перейменовано на АТ «Укрзалізниця») 01.12.2016, у відповідності до наказу № 04/ос від 02.01.2018 ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Наказом № Ц-42/6-В від 24.02.2022 відповідно до Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1094), та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні) для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни, про що також було складено Акт простою від 24.02.2022, згідно якого з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі.

Відповідно до додатку № 1 до наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В до працівників апарату управління щодо яких встановлено режим простою віднесено і позивача ОСОБА_1 , період простою 24.02.2022-28.02.2022.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.03.2022 № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до яких додаток 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/12-В), зокрема щодо ОСОБА_1 викладено у редакції встановлення режиму простою на період 01.03.2022-31.03.2022.

Надалі наказом АТ «Укрзалізниця» від 11.07.2022 № Ц-42/38 внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до яких додаток 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 11.07.2022 №Ц-42/38), викладено із змінами щодо періоду простою, зокрема ОСОБА_1 01.04.2022-30.04.2022, 01.05.2022-08.05.2022.

Згідно наказу АТ «Українська залізниця» від 04.05.2022 № 483/0с у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, припинено простій, введений наказом № Ц-42-6 від 24 лютого 2022 (зі змінами) працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, зокрема заступнику начальника управління Панько Г.З., з 02.06.2022.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Поруч з цим, відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі закон №2136-ІХ).

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі закон №2136-ІХ).

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно із частиною 3 статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23).

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору, відтак першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику.

В ході судового розгляду справи встановлено, що АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу підприємство працювало, та продовжує працювати на час винесення рішення у справі.

АТ «Укрзалізниця», обґрунтовуючи неможливість надати позивачу роботу, а тому правомірність прийнятого наказу про призупинення трудового договору із позивачем, вказує на те, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року, відтак втрачено можливість повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, тому призупиняючи дію трудового договору з позивачем відповідач виходив із факту дійсної відсутності у нього можливості забезпечити роботу для позивача, яку б можна було виконувати, зупинення роботи структурного підрозділу АТ «Укрзалізниця», в якому працювала позивач, як такого, що не виконує критично важливі завдання та не затвердження Наглядовою радою планів внутрішніх аудитів на 2022 рік, що виключає можливість виконання позивачем роботи.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що сама по собі обставина не затвердження наглядовою радою товариства планів аудиту не може слугувати беззаперечним доказом неможливості відповідача забезпечити позивача роботою з незалежних від нього причин або перевести його на іншу роботу чи залучити його до роботи за дистанційною формою організації праці.

Доводи представника відповідача щодо кількості пошкодженого, знищеного та втраченого майна АТ «Укрзалізниця» внаслідок збройної агресії російської федерації проти України беззаперечно заслуговують на увагу, однак часткове знищення майна підприємства, зниження обсягів господарської діяльності, військова агресія проти України, на які посилається відповідач, не є обставинами, які однозначно та абсолютно виключають можливість надання та виконання працівником Товариства роботи, що відповідно до вимог статті 13 Закону № 2136-ІХ є підставою для призупинення дії трудового договору.

Слід врахувати, що в межах вказаної справи стороною відповідача не обґрунтовано із посиланням на відповідні докази, яким чином вказані обставини вплинули на обсяг обов`язків департаменту внутрішнього аудиту та контролю, та, зокрема, позивача і взаємозв`язок заподіяних збитків із неможливістю надати для виконання, зокрема позивачу, роботи в межах обов`язків, покладених трудовим договором за займаною посадою чи забезпечити роботою на іншій посаді, з огляду на те, що при попередженні про вивільнення АТ «Укрзалізниця» позивачу було запропоновано перелік вакантних посад, чи продовжити застосування продовження застосування простою.

Так, спеціальна норма права дійсно передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу.

Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Враховуючи викладене вище правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, слід враховувати, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим і для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази.

Судом в ході розгляду вказаної справи також встановлено, що робочим місцем позивача ОСОБА_1 є місто Львів, де військові дії не проводились, відтак не могли становити перешкоду для здійснення нею як працівником Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» покладених на неї трудових обов`язків.

За наведеного, суд приходить до висновку, що незважаючи на загальне для всіх працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» посилання відповідача у оскаржуваному наказі, як на підстави для призупинення трудового договору, на неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, завданих збитків внаслідок знищення частини майна АТ «Укрзалізниця», відповідачем не представлено належних та допустимих у розумінні ст. 76-80 ЦПК України доказів того, що позивач ОСОБА_1 , будучи працівником регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», дійсно не могла виконувати станом на дату прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору своїх трудових обов`язків саме через військові дії проти України чи яким чином військова агресія спровокувала незатвердження планів внутрішніх аудитів, що в свою чергу послугувало підставою для призупинення діяльності Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, де працювала позивач, зважаючи на те, що АТ "Укрзалізниця" своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу та продовжує працювати станом на даний час, відтак отримує дохід.

При цьому, слід звернути увагу і на те, що відповідач жодним чином не довів, що АТ «Укрзалізниця» було позбавлене можливості надати роботу позивачу, в тому числі хоча б частково, дистанційно або із застосуванням іншого альтернативного механізм, наприклад встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Українська залізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів, натомість призупинення дії трудових договорів із працівниками Товариства відбувалось вибірково, як і в подальшому вибіркове відновлення дії трудових договорів із окремими працівниками Департаменту внутрішнього аудиту.

Так, позивач виявляла бажання та мала об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці, що підтверджується також і письмовим зверненням ОСОБА_1 до відповідача із прохання поновити дію трудового договору. Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу після простою, так як АТ "Укрзалізниця" працювало і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ слід визнати незаконним та скасувати.

Також, згідно матеріалів справи, відповідно до протоколу наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 було прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» та позивачу було направлено попередження про наступне вивільнення з пропозицією іншої роботи, відтак відповідач вказує на неможливість фактичного відновлення дії трудового договору з позивачем.

Відтак, в частині позовної вимоги щодо поновлення дії трудового договору із ОСОБА_1 суд виходить з такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України).

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону № 2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин, і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22), зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 205/4333/17 (провадження № 61-45345св18) зазначено, що: «судом першої інстанції було встановлено, що відповідач грубо порушив право позивача на працю, оскільки вона майже рік не працювала на підприємстві, не виконувала покладені на неї обов`язки, не отримувала заробітну плату та не була при цьому звільнена, наказу про відсторонення не отримувала, то він дійшов правильного висновку стосовно того, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ПАТ «Державний ощадний банк України» допустити позивача до роботи».

У даній справі, суд дійшов до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ слід визнати незаконним та скасувати. Разом з цим, під час такого призупинення дія трудових відносин працівника з роботодавцем не припинялась, тому тут не йдеться про його звільнення з роботи, однак працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є поновлення з 02 червня 2022 року дії призупиненого трудового договору з ОСОБА_1 як заступником начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця».

Та обставина, що структурний підрозділ Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ліквідовано, на правильність указаних вище висновків суду не впливає, оскільки позивач перебуває у трудових відносинах не з Департаментом, а з АТ «Українська залізниця». При цьому, незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник саме з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

В свою чергу, призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Представник відповідача, заперечуючи проти заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, покликається, припускаючи факт такого прогулу, на норму ч. 2 ст. 235 КЗпП України, згідно якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Поруч з цим, згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Слід звернути увагу і на те, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України також містить норму, якою передбачено, що якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Позивач, уточнивши позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, вказує, що згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 1099/ос від 08.05.2024 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена з 10.05.2024 з посади заступника начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю у зв`язку із скороченням штату, відтак оскільки призупинення трудового договору з ОСОБА_1 відбулось з 02.06.2022, а припинення з 10.05.2024, просить стягнути середній заробіток за час перебування позивача у фактичному вимушеному прогулі по день звільнення позивача (507 робочих днів) у сумі 1 159 052,70 грн.

Згідно розрахунку позивача, при визначенні суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, остання за розрахункову величину вказує середньоденну заробітну плату за період січень 2022 року лютий 2022 року, яка становить 2 286,10 грн, що підтверджується довідкою № 378 від 25.09.2023.

Заперечуючи проведений позивачем розрахунок заборгованості, представник відповідача вказує на помилковість застосування стороною позивача для визначення розміру середньоденної заробітної плати розрахунків за січень 2022 року та лютий 2022 року, оскільки призупинення трудового договору з ОСОБА_1 відбулось 02.06.2022, із врахуванням, що протягом останніх двох місяців, які передували вказаній події (квітень-травень 2022) позивач не працювала, вважає правильним розрахунком періодом два попередні місяці, а саме лютий 2022 року та березень 2022 року, зокрема у даному періоді ОСОБА_1 працювала у лютому 2022 року та відповідно до долученої до відзиву на позовну заяву довідки № 92 від 26.01.2024, середньоденна заробітна плата позивача становить 2 089,94 грн.

Ознайомившись із представленими сторонами доказами на підтвердження проведених розрахунку середньоденної заробітної плати, суд бере до уваги поданий позивачем розрахунок середнього заробітку, виходячи із суми середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 2 286,10 грн за період січень 2022 року та лютий 2022 року.

Так, сторона відповідача у своїх запереченнях покликається на те, що двома останніми місяцями, які передують події та коли позивач працювала є лютий 2022 року та березень 2022 року, на підтвердження чого покликається на дані довідки № 92 від 26.01.2024.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, дійсно середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Поруч з цим, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Однак, як вбачається із відомостей представленої відповідачем довідки № 92 від 26.01.2024 фактична кількість відпрацьованих робочих днів та заробітна плата ОСОБА_1 за березень 2022 року становили 0 днів та 0.00 грн, тобто середньоденну заробітну плату у розмірі 2 089,94 грн було проведено виходячи із розміру виплат проведених лише за один місяць роботи у лютому 2022 року, що не відповідає вищевказаним вимогам Порядку № 100.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 за період з 02.06.2022 (дати призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 ) по 09.05.2024 (звільнення ОСОБА_1 ) становить 1 159 052,70 грн (2 286,10 грн середньоденної заробітної плати х 507 робочих днів), без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо строку звернення ОСОБА_1 із позовною заявою до суду, суд зазначає наступне.

Позивач звернулась із даним позовом до суду поштовим зв`язком 01.12.2023 (згідно поштового штампа АТ «Укрпошта» на конверті, яким скеровано позовну заяву до суду), зазначаючи, що, всупереч вимогам ч. 1 ст. 233 КЗпП України, копію оспорюваного наказу не отримувала, із змістом такого не ознайомлена, про факт призупинення із нею трудового договору не була обізнана, оскільки офіційні особи АТ «Укрзалізниця» ні не попереджали завчасно про майбутнє призупинення трудових відносин з нею, ні надалі не доводили їй до відома про факт призупинення дії трудового договору з 02.206.2022. Вважає, що строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України не застосовується у вказаних правовідносинах, оскільки незаконне призупинення дії трудового договору є триваючим у часі правопорушенням, яке продовжується і станом на час розгляду справи і не має чітко окреслених часових меж. Покликається на продовжуваність процесуальних строків на час дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У разі висновку суду про застосування тримісячного строку звернення до суду, просила суд поновити такий строк, з огляду на його пропуск з поважних причин, посилаючись на запровадження воєнного стану в Україні, що створило об`єктивні перешкоди позивачу та юридичну необізнаність.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивача до суду), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Суд критично оцінює покликання позивача на відсутність чітко окреслених часових меж триваючого правопорушення, яким на переконання позивача є призупинення дії трудового договору, не отримання позивачем оскаржуваного наказу станом на час звернення до суду, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами чітко врегульовані ч. 1 ст. 233 КЗпП України, якою встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого трудового права.

Так, суд погоджується із зауваженням сторони відповідача щодо достеменної обізнаності позивача ОСОБА_1 про винесення 04.05.2022 оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору, укладеного із позивачем, копія витягу з якого долучено позивачем самостійно до матеріалів позовної заяви та міститься у матеріалах справи, відтак останній було відомо про порушенням її права ще станом на 20.06.2022, оскільки як вбачається із наданої відповідачем суду письмової заяви ОСОБА_1 , адресованої нею 20.06.2022 голові правління АТ «Укрзалізниця», написання якої підтверджено позивачем в ході судового розгляду справи, остання у тексті заяви просила поновити дії її трудового договору, а у разі неможливості надання роботи вивести у режим простою, тобто ще у червні 2022 року дізналась про порушення свого права шляхом призупинення дії трудового договору з нею.

Крім того, як вбачається із розрахункового листка за 2023 рік за період з січня по червень, позивач не отримувала заробітну плату, адже в графі "всього нараховано" зазначено "0,00", у графі "вид нарахування" за кодом "816" зазначено найменування виду нарахування "Призуп. дії трудового договору", однак позивач не отримуючи заробітної плати протягом тривалого часу, тим не менше не вчиняла жодних дій щодо відновлення свого порушеного права на оплату праці більше як рік, що свідчить проте, що була обізнана про причину не виплати їй заробітної плати.

Оскаржуваний наказ про призупинення дії трудового договору № 483/ос було винесено АТ «Укрзалізниця» 04 травня 2022 року, тобто під час дії карантину.

Суд повністю погоджується із покликанням позивача на те, що процесуальні строки, в тому числі визначені ст. 233 КЗпП України, на час дії, введеного на території України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) карантину продовжувались до його закінчення.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України було установлено карантин з 12 березня 2020 року.

В подальшому, відповідними постановами Кабінету Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, карантин було продовжено.

У пункті 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України додатково, із врахуванням норм ст. 233 КЗпП України, закріплено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно.

Однак, Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Із завершенням карантину 30.06.2023 строки звернення до суду не сплинули, оскільки положенням пункту 1 глави XIX КЗпПУ не передбачено, що визначені ст. 233 КЗпПУ строки звернення до суду закінчуються саме одночасно зі спливом строку карантину. Оскільки у межах спірних правовідносин тримісячний строк звернення до суду почав перебіг під час дії карантину (до 30 червня 2023 року), то після закінчення карантину з наступного дня (01 липня 2023 року) потрібно обчислювати строк звернення до суду та його тривалість буде складати: кількість днів до закінчення карантину + визначений законом процесуальний строк. Тобто на період дії карантину обчислення процесуальних строків продовжується (збільшується).

Разом з тим, незважаючи на беззаперечну продовжуваність строку звернення позивача до суду із вказаним позовом під час дії на території України карантину, позивач не пред`явила позов про захист свого порушеного трудового права, про порушення якого дізналась ще у червні

2022 року, у визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк звернення, зокрема після закінчення 30.06.2022 карантину.

Так, незважаючи на ствердження позивача про звернення до суду 27.11.2023 (дата, якою підписано позовну заяву), згідно поштового штампа АТ «Укрпошта», який міститься на конверті, яким скеровано позовну заяву до суду, поштове відправлення було скеровано до суду 01.12.2023, тобто по спливу двох місяців після закінчення визначеного законом строку звернення до суду.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Положення КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Водночас, поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Позивач, заявляючи також клопотання про поновлення строку звернення до суду покликається на юридичну необізнаність та створення позивачу об`єктивних перешкод звернення до суду у строк у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, однак суд звертає увагу на доволі тривалий період пропуску строку за відсутності будь-якого обґрунтування належними доказами щодо того, які саме обставини, пов`язані із запровадженням в Україні воєнного стану об`єктивно унеможливлювали вчинення позивачем процесуальної дії у встановлений законом строк, а юридична необізнаність не є підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами особи вчинити певні дії.

Таким чином, за відсутності законних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, про що просив представник відповідача, суд враховує норми закону про те, що застосовується позовна давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів, зокрема позиції суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Оскільки в ході судового розгляду даної справи, судом встановлено підстави для задоволення позовних вимог, при цьому позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску тримісячного строку на звернення до суду, заява представника відповідача АТ «Укрзалізниця» про застосування строку позовної давності підлягає до задоволення, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, ст. 267 ЦК України, ст. 233, 235 КЗпП України,суд,

ухвалив:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу АТ "Українська залізниця" № 483/ос від 04.05.2022 в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 - заступником начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії "Львівська залізниця", про поновлення дії трудового договору з нею 02.06.2022 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити за пропуском позовної давності.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт: НОМЕР_2 вид. 05.02.1996 року Залізничним РВ УМВС України у Львівській області, РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрвоане місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , місцеззнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

Повне рішення суду складено 16.08.2024.

Суддя (підпис) Б.М. Гедз

З оригіналом згідно. Оригінал рішення знаходиться у справі № 462/9636/23

Суддя Б.М. Гедз