КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року місто Київ.

Справа № 388/1896/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10766/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард»на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року (ухвалено у складі судді Колдіної О.О., інформація щодо дати складання повного тексту невідома)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ

За підсудністю із Долинського районного суду Кіровоградської області до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за виконавчим написом від 31.08.2019 в розмірі 77 363,61 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 31.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О. І. вчинено виконавчий напис №2186 про стягнення з позивача на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором №91651093 від 08.09.2011, укладеним між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 на загальну суму 79 570,92 грн. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т. Л. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2022 у справі №388/450/21, виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Разом з цим, в ході виконавчого провадження НОМЕР_1 з особистого рахунку позивача стягнуто кошти в розмірі 5 500,00 грн, 81 549,93 грн. Позивач вважає, що кошти у сумі 77 363,61 грн, які перераховані виконавцем відповідачу, підлягають поверненню, оскільки є такими, що безпідставно отримані Банком.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 77 363 грн 61 коп, безпідставно стягнуті за виконавчим написом №2186 від 31.08.2019, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою Ольгою Іванівною.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професій правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073 грн 00 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі - уповноважена особа ФГВФО АТ «Банк Форвард») ОСОБА_2 11 квітня 2024 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, яким просить відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу аргументовано тим, що фіскальні чеки, на яких ґрунтуються висновки суду першої інстанції, засвідчують лише відрахування коштів із доходів позивача, однак, за відсутності конкретних даних про отримувача цих коштів, посилання сторони позивача про отримання банком коштів в пред`явленій до стягнення сумі, є недоведеними. Стороною позивача не було надано суду належних доказів, зокрема, довідку приватного виконавця, в провадженні якого перебувало відповідне виконавче провадження, відповідно до яких можливо було б достовірно встановити суми, перераховані банку в якості сплати боргу за виконавчим написом, а також суми інших платежів, які були стягнуті із боржника в рамках виконавчого провадження.

Також звертає увагу на те, що відносно відповідача запроваджено процедуру ліквідації строком на три роки з 08.03.2023 до 07.03.2026, включно, та тимчасову адміністрацію. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача, адже АТ «Банк Форвард» не отримував заяву про стягнення витрат на правничу допомогу. Вважає, що заявлені позивачем витрати є завищенні відносно складності справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили.

За змістом частин першої-другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 31.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. було вчинено виконавчий напис № 2186 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 9651093 від 08.09.2011, укладеним з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард». Сума повної заборгованості складає 78 720,92 грн., в тому числі: 77 867,51 грн - заборгованість за сумою кредиту; 853,41 грн - заборгованість за процентами. За вчинення виконавчого напису з боржника підлягали стягненню 850,00 грн.

Із постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 15.11.2019 вбачається, що приватним виконавцем здійснювалося примусове виконавчого напису нотаріуса № 2186 від 31.08.2019, виданого приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. про звернення стягнення із позивача на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 79 570,92 грн. А також 2 000,00 витрат виконавчого провадження та 7 750,69 грн основної винагороди приватного виконавця.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2022 у справі № 388/450/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О. І. № 2186 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 91651093 від 08.09.2011, укладеним з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард».

В рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 500 грн згідно фіскального чеку від 02.12.2022, виданого АТ КБ «ПриватБанк», та 81 549,93 грн згідно фіскального чеку від 02.12.2022, виданого АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, після ухваленого судом рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, правові підстави набуття АТ «Банк Форвард» грошових коштів у вказаній у позові сумі (на виконання виконавчого напису) перестали існувати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував те, що за рішенням суду виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому правова підстава для отримання відповідачем АТ «Банк Форвард» грошових коштів від позивачавідпала, і вказані кошти підлягають поверненню позивачу. Суд зазначив, що та обставина, що в АТ «Банк Форвард» введена тимчасова адміністрація та запроваджена процедура ліквідації, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки на час виникнення спірних правовідносин від сторонами така процедура у банку запроваджена не була.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2022 у справі № 388/450/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О. І. № 2186 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 91651093 від 08.09.2011, укладеним з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 77 363,61 грн підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором та її розмір можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що після введення в АТ «Банк Форвард» тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неможливо, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, встановлено, що предметом позову є стягнення з АТ «Банк Форвард» безпідставно набутих грошових коштів за виконавчим написом, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, строк повернення яких настав 27.10.2022 року, тобто після набрання рішенням суду від 26.09.2022року у справі № 388/450/21 законної сили.

Зазначений позов був пред`явлений до суду 6 грудня 2022року, про що свідчить відповідна відмітка АТ «Укрпошта» на поштовому конверті.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07 лютого 2023 року № 49-рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард`до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 лютого 2023 року № 155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08 лютого 2023 року по 07 березня 2023 року (включно).

На підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно.

Так, процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також - Закон № 4452-VI), який є спеціальним законом, що унормовує ці правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4452-VI передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Пунктами 1-3 частини другої та абзацом першим частини третьої статті 46 Закону № 4452-VI, якою врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості.

Як вбачається з матеріалів справи, на час виникнення у відповідача кондиційних зобов`язань перед позивачем щодо повернення безпідставно набутих коштів, а також на час звернення позивача до суду з цим позовом ліквідаційна процедура АТ «Банк Форвард» розпочата не була, тому позивач і не посилався на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в обґрунтування своїх вимог.

Лише 07 лютого 2023 року відповідача АТ «Банк Форвард» було віднесено до категорії неплатоспроможних банків та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію, а із 07 березня 2023 року було розпочато процедуру його ліквідації строком на три роки.

За наведених обставин, на час розгляду цієї справи місцевим судом до спірних правовідносин положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підлягали застосуванню, однак ця обставина не є підставою, обов`язковою для скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року.

Як зазначено вище, запровадження тимчасової адміністрації вбанку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI. Проте, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно, статтею 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Утім, результат системного аналізу норм вказаного Закону свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог кредиторів, крім вкладників, зазначених у пункті 1 частини шостої статті 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду на вимогу кредитора, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (статті 36, 37 Закону № 4452-VI).

Порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду.

Саме таким чином і в такий спосіб може бути реалізовано положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо неможливості стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, на стадії виконання оскаржуваного в апеляційному порядку судового рішення у справі за цим позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард».

На думку суду апеляційної інстанції, запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації після пред`явлення до нього відповідних вимог в судовому порядку не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь кредитора у спорі щодо виконання кондиційних зобов`язань, строк виконання яких настав до введення в банку тимчасової адміністрації. Рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку цієї зазначеної суми боргу, фактично підтверджує право позивача на відповідну суму. А будь-які виплати мають здійснюватися у порядку, визначеному Законом № 4452-VI.

Близькі за змістом правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункти 28, 43).

Порядок задоволення вимог кредиторів банку після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку врегульований Розділом VIII Закону № 4452-VI.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункт 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI).

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості (пункти 1-11 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI):

1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;

2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом;

4) вимоги вкладників-фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними;

6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;

7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб-клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами;

8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;

10) вимоги за субординованим боргом;

11) вимоги за інструментами з умовами списання/конверсії.

У разі наявності рішення суду про задоволення вимог кредиторів, які не враховувалися в балансі неплатоспроможного банку на день прийняття рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних, ці зобов`язання також включаються до відкоригованого балансу (пункт 1.29 глави 1 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року № 2).

У разі наявності рішення суду про задоволення вимог кредиторів, які не враховувалися в балансі банку на день початку процедури ліквідації банку/затвердження акцептованих вимог кредиторів, ці зобов`язання також включаються до проміжного ліквідаційного балансу (пункт 4.30 глави 4 розділу V вказаного Положення).

Підставами для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, є рішення суду, яке набрало законної сили (у тому числі рішення судів, які набрали законної сили після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторів, визначеного статтею 49 Закону № 4452-VI), за яким, зокрема, виникають:

зобов`язання банку перед кредиторами, що виникли до дня початку процедури ліквідації;

кредиторські вимоги вкладників у частині, що перевищує суму відшкодування, виплачену Фондом, розмір якої визначено відповідно до вимог статті 26 Закону № 4452-VI. Такі вимоги включаються до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягають задоволенню в черговості відповідно до статті 52 Закону № 4452-VI;

зобов`язання банку, які, крім вимог вкладника понад гарантовану суму відшкодування по вкладу, включаючи відсотки, які нараховані станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, включають також суми зобов`язань банку понад суму, нараховану на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (зокрема, штрафні санкції у вигляді штрафів, пені або індексу інфляції за кількість днів прострочення зобов`язань). Такі вимоги підлягають включенню до сьомої черги задоволення вимог кредиторів, а саме: вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб-клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку (абзаци 1-4 пункту 1 розділу VII Положення № 3711, яке набрало чинності 16 вересня 2017 року).

З огляду на наведені приписи, рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з неплатоспроможного банку на користь кредитора безпідставно набутих коштів, строк повернення яких настав до запровадження в банку тимчасової адміністрації, а також нарахованих до початку процедури ліквідації трьох процентів річних та інфляційних втрат є підставою для включення відповідних вимог до відкоригованого та/або проміжного ліквідаційного балансу банку. Тому кредитор, на користь якого ухвалене це судове рішення, за Законом № 4452-VI може звернутися до Фонду та/або його уповноваженої особи із заявою про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які задовольняються з урахуванням черговості, встановленої статтею 52 Закону № 4452-VI, та приписів Положення № 3711. Зазначене рішення суду на таку черговість не впливає і не змінює її.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за виконавчим написом нотаріуса, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Доводи скаржника щодо недоведеності сплати позивачем витребовуваних коштів не знайшли свого підтвердження, оскільки така обставина підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи, відповідно до яких ОСОБА_3 сплатила 5 550 грн 81 549 грн 93 коп згідно ВП НОМЕР_1 від 15 листопада 2019 року, з примусового виконання виконавчого напису № 2186 від 31.08.2019 р. виданого приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. Обидві транзакції було виконано успішно.

Такі обставини узгоджуються з відповідю приватного виконавця Павелків Т.Л., відповідно до якої в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 стягнуто грошові кошти:

77 363, 61 грн - сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача;

2 000 грн - витрати виконавчого провадження;

7 750,69 грн - основна винагорода приватного виконавця.

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Щодо стягнення з відповідача витрат на праничу допомогу на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

В позовній заяві ОСОБА_1 заявила витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. На підтвердження таких витрат позивачем суду було надано договір від 01.12.2022 про надання правової допомоги, та ордер на надання правової допомоги № 1017448 від 02.12.2022, додаток до договору від 01.12.2022, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність, квитанцію від 03.12.2022 про сплату коштів адвокату у розмірі 20000,00 грн.

Відповідачем було отримано вказану позовну заяву та надано до суду першої інстанції письмові пояснення, разом з цим відповідачем не були надані заперечення щодо розміру правничої допомоги, понесеної позивачем.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови у справах №922/445/19, №922/3436/20, №910/7586/19 та №910/16803/19).

Крім того, у справі №755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

А тому суд першої інстанції правомірно стягнув заявлені позивачем витрати на правничу допомогу з відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська