Справа № 712/1948/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Дегтярь Л.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди, -

встановив:

14 лютого2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що у період з 04 липня 2022 року по 31 жовтня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді продавця - консультанта. 31 жовтня 2023 року позивач звільнений за угодою сторін, однак, відповідач при звільненні не провів з позивачем повного розрахунку по виплаті заробітної плати та не виплатив компенсацію за 22 днів невикористаної щорічної відпустки. Враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі не сплачена, вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 145084 грн. 60 коп. Також позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 52809 грн. 91 коп. Крім того позивач зазначає, що, оскільки він був звільнений 31 жовтня 2023 року, а виплату всіх сум, що йому належать від відповідача не було проведено, то за час затримки розрахунку за період з 1 листопада 2023 року по день звернення до суду підлягає стягненню середній заробіток в сумі 86265 грн. 01 за 97 робочих днів та 5000 грн. моральної шкоди. Також просив стягнути судові витрати по справі.

30 квітня 2024 року та 26 липня 2024 року від представника відповідача надійшло клопотання та відзив на позовну заяву, де представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на відсутність у діях відповідача вини. Вказав, що внаслідок ракетно-бомбових ударів РФ торгова мережа, до якої належить ТОВ «Дієса», зазнала значних збитків, а саме ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі, частково знищені товарні запаси і у різних містах України, втрачено контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. Вказані обставини, а також одночасне звернення великої кількості кредиторів з вимогою оплати поставленого товару, у тому числі товару, який був знищений, поставило компанію у скрутне становище, що спричинило неможливість виконання усіх зобов`язань, в тому числі зобов`язань по оплаті заробітної плати з незалежних від підприємства обставин. Крім того вказує, що на думку відповідача позивач пропустив термін звернення до суду, оскільки отримав наказ про звільнення у день звільнення. Відповідно був повідомлений про всі суми належні йому до виплати.

Ухвалою судді від 28 березня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач не з`явився.

Представник позивача, адвокат Севастьянова А.В. в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в клопотання поданому до суду просив проводити розгляд справи у його відсутність.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі поданих письмових доказів та документів, дослідивши які та з`ясувавши позицію сторін, суд переконаний, що позов підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 04 липня 2022 року ОСОБА_2 прийнято на роботу в ТОВ «Дієса». 31 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звільнений з ТОВ «Дієса» на підставі п. 1ст. 36 КЗпП Україниза угодою сторін, що підтверджується копією з наказу про припинення трудового договору від 30 жовтня 2023 року № Z00/30/10/009.

Як вбачається з розрахункового листка за жовтень 2023 року ТОВ «Дієса» станом на кінець місяця мало заборгованість перед позивачем ОСОБА_2 за заробітну плату та 22 дні невикористаної відпустки в розмірі 52809 грн. 91 коп.

Позивач просив суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані 22 дні відпустки в сумі 52809 грн. 91 коп., при цьому суд бере до уваги суму заборгованості зазначену у розрахунковому листі, а саме: 52809 грн. 91 коп., оскільки вказана суму не спростована відповідачем.

Статтею 43Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Однак, всупереч вказаним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 52809 грн. 91 коп.

Відповідно доч.1ст.83КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з наказу про припинення трудового договору від 30 жовтня 2023 року № Z00/30/10/009 ОСОБА_2 31 жовтня 2023 року звільнений з ТОВ «Дієса» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказаним наказом визначено виплатити компенсацію за 22 невикористаних календарних днів відпустки.

Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995року №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Отже, якщо працівник отримує компенсацію за дні відпусток, на які він набув право до 31 грудня 2023 року, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється на підставі виплат, нарахованих у 2023 році. Таким чином, до розрахунку включаються місяці, відпрацьовані протягом 2023 року.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Досліджені судом документи не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, та дають підставу суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 52809 грн. 91 коп., тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо стягнення сум за статтею 117 КЗпП України, необхідно зазначити таке.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до положень Порядку, середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно довідки № Z від 22 травня 2024 року, середньоденна заробітна плата позивача складала 889 грн. 33 коп.

Крім того, оскільки з дня звільнення відповідач не сплатив позивачу заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 31.10.2023 р., а якщо цього не сталося, то по день звернення до суду, а саме по 05 лютого 2024 року, що складає 97 днів.

Середньоденна заробітна плата складає: 19855,00 грн. (вересень 2023 року) + 18386,45 грн. (жовтень 2023 року) : 43 робочі дні за два місяці (21 робочих днів у вересні 2023 року та 22 робочих днів у жовтні 2023 року) = 889 грн. 33 коп.

Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день звернення до суду складає 86265 грн. 01 коп. (889 грн. 33 коп.* 97 днів).

Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 97 днів затримки, що становить 86265 грн. 01 коп.

Однак, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Суд враховує, що загальновідомим фактом є зменшення економічної активності суб`єктів підприємницької діяльності внаслідок збройної агресії РФ.

Середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований позивачем у розмірі 86265 грн. 01 коп. є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу. Крім того, така неспівмірність може також суттєво погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З урахуванням вище зазначених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, введення в країні військового стану, що призвело до погіршення ситуації на товаристві із замовленнями та відповідно отриманням ним прибутку, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивачки виплат у сумі 25879 грн. 50 коп. (86265 грн. 01 х 30%), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21, № 201/8087/21 від 18 жовтня 2023 року.

Щодо стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати з урахування індексу інфляції суд зазначає наступне.

Якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону про оплату праці та ст. 1, 2 Закону № 2050).

При нарахуванні компенсації за затримку виплати заробітної плати роботодавцям слід керуватися Законом «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року, Законом «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19 жовтня 2000 року і Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно із вимогами ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Компенсації підлягає грошовий дохід (разом із сумою індексації), який одержується у гривнях на території України та не має разового характеру (ч. 2 ст. 2 Закону № 2050-ІІІ, п. 3 Порядку № 159).

Компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 31 жовтня 2023 року по 05 лютого 2024 рік становить 1009 грн. 68 коп.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком компенсації, враховує і те, що відповідач свого розрахунку не надав, відповідно в цій частині вимоги підлягають до задоволення.

Щодо посилання відповідача про те, що позивачем пропущено термін звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Представник відповідача посилається на те, що позивач отримав наказ про припинення трудового договору від 30 жовтня 2023 року 31 жовтня 2023 року про що свідчить його підпис на наказі. Вважає що саме з цієї дати слід рахувати термін звернення із даним позовом до суду, а тому на його думку позивачем пропущено трьох місячний термін звернення до суду із позовом.

Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З копії наказу № Z00/30/10/009 від 30 жовтня 2023 року вбачається, що «з наказом, належними виплатами ознайомлено, копію даного наказу отримано ОСОБА_2 підпис та дата 31 жовтня 2023 року».

Із даної копії наказу не вбачається, що позивач ОСОБА_2 отримав 31 жовтня 2023 року письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд зазначає, що ознайомлено з належними виплатами та отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні не є тотожними поняттями.

Заперечення відповідача щодо необхідності застосування строків передбачених ст. 233 КЗпП України судом відхиляються, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 223 КзПП України із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, а відтак у суду відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В пункті 13 зазначеної вище постанови вказано, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, та, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

З огляду на вище викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо стягнення судових витрат.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 826 грн. 98 коп. (57 %).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Керуючись ст.10,12,13,81,141,259,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (код ЄДРПОУ - 36483471), розташованого по вул. Велика Васильківська, 45 в м. Київ на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_1 невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані 22 календарних днів відпустки у розмірі 52 809 грн. 91 коп.; середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 25879 грн. 50 коп.; компенсації заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу 1009 грн. 68 коп.; моральну шкоду у розмірі 3000 грн., а всього 82699 грн. 09 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (код ЄДРПОУ - 36483471) на користь держави судовий збір у розмірі 826 грн. 98 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 12 серпня 2024 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький