Справа № 146/1074/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2024 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ремізової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що частково не підлягає виконанню ,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 адвокат Патраманський І.О. звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що частково не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовує тим, що 22 серпня 2019 року Томашпільським районним судом Вінницької області за заявою ОСОБА_3 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 29 липня 2019 року, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Оскільки сторони проживали однією сім`єю, судовий наказ не було звернуто до виконання.04 березня 2023 року ОСОБА_3 залишила сім`ю та виїхала із села Нетребівка. При припиненні подружніх стосунків, сторони досягли згоди, що донька буде проживати з ОСОБА_3 , а син з ОСОБА_1 . 11 серпня 2023 року ОСОБА_3 забрала доньку, а 05 листопада 2023 року забрала сина. 15 січня 2024 року ОСОБА_3 подала заяву до Тульчинського ВДВС у Тульчинському районі про прийняття дублікату судового наказу для примусового виконання. 17 січня 2024 року головним державним виконавцем Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі на підставі заяви стягувача ОСОБА_3 ухвалена постанова про відкриття виконавчого провадження. У процесі виконання судового наказу, державний виконавець нарахував ОСОБА_1 борг зі сплати аліментів, починаючи з 22 серпня 2019 року, в сумі 210777, 45 грн. ОСОБА_1 вважає таку суму незаконною, оскільки він добровільно, з 22.08.2019 року по 11.08.2023 року утримував доньку ОСОБА_4 , а сина ОСОБА_5 з 22 серпня 2019 року по 05 листопада 2023 року.

Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність ОСОБА_6 та його представника.

Стягувач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про слухання справи.

Згідно ч.3 ст. 432 ЦПК України, суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Фіксування судового засідання не здійснювалось відповідно до ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Томашпільським районним судом Вінницької області від 22 серпня 2019 року у цивільній справі №146/1074/19 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: в АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , працюючого трактористом в ПАТ «Продовольча компанія «Поділля» с. Нетребівка Томашпільсьокго району Вінницької області на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме, з 29 липня 2019 року, до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Так, за змістом гл. 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність а ні від розірвання шлюбу, а ні від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте СК України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Звідси можна зробити висновок, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні. Положенням СК України про право на звернення до суду за отриманням рішення про стягнення аліментів законодавцем якраз передбачені на той випадок, коли батько дитини неналежним чином виконує власні обов`язки з утримання дитини. За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тобто, обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому ст.ст.432, 435 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року, наведені в ст. 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в ст. 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Разом з тим, із заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів не вбачається, що судовий наказ видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, а також не наведено інших причин, які давали би суду підстави визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_10 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.137, 173, 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що частково не підлягає виконанню відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення.

Повний текст ухвали виготовлено 12 серпня 2024 року.

Суддя: І.В. Скаковська