КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2232/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ПАТ «Дельта Банк»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 17 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 14 500,00 дол. США зі сплатою 13,00 % річних строком до 17 травня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 114989 від 17 травня 2007 року.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного з ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги (стало новим кредитором) за вказаними кредитним та забезпечувальним договорами.

Оскільки позичальник умови кредитного договоруналежним чином не виконував, станом на 10 лютого 2014 року за ним обліковується заборгованість у загальному розмірі 154 563,82 грн, з яких 78 151,91 грн - тіло кредиту, 76 411,91 грн - заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку разом із витратами по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 154 563,82 грн та судовий збір у розмірі 1 545,64 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року за заявою представника ОСОБА_1 , яка у зв`язку із розірванням шлюбу з ОСОБА_3 06 травня 2008 року змінила прізвище на « ОСОБА_1 », - адвоката Круглія М.Ю. заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року скасовано.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_3 закрито у зв`язку зі смертю останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відсутністю спадкоємців (правонаступників).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 9 999,96 грн судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач в особі представника - адвоката Рябка С.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором тапонесені витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що згідно умов кредитного договору № 0 від 17 травня 2007 року кінцевим терміном повернення кредиту є 17 травня 2012 року, а відповідно до пункту 3.1 договору поруки № 114989 від 17 травня 2007 року порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою.

27 березня 2009 року між банком та поручителем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду/договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 114989 від 17 травня 2007 року, в якій також погоджено кінцевий термін (строк) виконання основного зобов`язання - 17 травня 2012 року, а отже в суду були відсутні підстави вважати, що із 17 травня 2008 року порука є припиненою.

Позивач стверджує, що у разі, якщо строк поруки не встановлено та пред`явлена вимога, порука не припиняється, тому може бути подальше стягнення зобов`язань за договором протягом загального строку позовної давності та умов договору поруки.

ПАТ «Дельта Банк» направило боржникам вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором. Зазначена вимога не була виконана, заборгованість протягом 40 календарних днів не сплачена, а отже строк виконання зобов`язань за кредитним договором відповідно до пункту 6.2 настав з 41 календарного дня, тобто з 26 червня 2012 року.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2013 року у справі № 2608/19728/12 було повернуто позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2012 року з підстав не усунення її недоліків, що свідчить про те, що ПАТ «Дельта Банк» зверталось в межах строку позовної давності для захисту порушених прав.

Водночас, судова практика, на яку посилається суд у рішенні, визнає поруку припиненою, якщо протягом строку дії поруки кредитор не звернувся з позовом до поручителя, проте в ній не зазначено, що такий позов має бути розглянутий судом чи інших умов.

Ураховуючи зазначене, позивач вважає, що відсутні правові підстави для визнання зобов`язань відповідно до договору поруки № 114989 від 17 травня 2007 року припиненими, а висновки суду першої інстанції про те, що порука припиняється через рік від дня укладання основного договору суперечить умовам підписаних між банком та ОСОБА_1 договорів та чинному законодавству щодо обов`язковості виконання визначених сторонами та викладеними в договорі умов.

Також позивач не погоджується із рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу з підстав відсутності доказів, які свідчать про понесення відповідачкою таких витрат, а сам розмір витрат на правову допомогу є завищеним та неспіврозмірним зі складністю справи та ціною позову. При цьому в договорі про надання правової допомоги відсутні розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру), що не дає можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару та є підставою для відмови у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка в особі представника - адвоката Круглія М.Ю. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідачка зазначила, що відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Відповідно до умов кредитного договору останній платіж мав бути здійснений 17 травня 2012 року, тому строк пред'явлення вимоги до поручителя закінчувався 17 листопада 2012 року.

При цьому договором поруки № 114989 від 17 травня 2007 року не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Оскільки протягом передбаченого законодавством строку, кредитором не було подано позовної заяви до поручителя, то на момент подання цього позову до суду порука за договором поруки є припиненою.

Таким чином вимога кредитора щодо виконання відповідачкою зобов`язання, яке виникло за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0 від 17 травня 2007 року та договором поруки № 114989 від 17 травня 2007 року, суперечить положенням закону з підстав спливу строку подання такої вимоги та наступного позбавлення відповідачки статусу поручителя, який виник за вищезгаданим договором.

Ці аргументи підкріплюються практикою Верховного Суду, яка наведена у постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 635/6749/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 15 червня 2020 року у справі № 520/6662/15-ц, від 05 червня 2020 року у справі № 522/7209/16-ц. Значна кількість судових рішень Верховного Суду в схожих ситуаціях свідчить про наявність сталої та актуальної практики у справах, які містять в собі подібний спір. Натомість позивач невірно трактує норми цивільного права та здійснює посилання на застарілу практику або таку, яка була вже неодноразово переглянута.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 14 500,00 дол. США зі сплатою 13,00 % річних строком до 17 травня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 114989 від 17 травня 2007 року, згідно якого поручитель зобов`язалася відповідати у повному обсязі перед кредитором за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору № 0 від 17 травня 2007 року.

27 березня 2009 року між банком та поручителем було укладено додаткову угоду/договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 114989 від 17 травня 2007 року, в якій відповідачка у зв`язку з укладенням між банком та позичальником додаткової угоди № 1 від 27 березня 2009 року до кредитного договору надала свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується порукою, а саме: суми кредиту та його еквіваленту в гривнях, процентної ставки, графіку погашення кредиту та кінцевого терміну виконання основного зобов`язання - 17 травня 2012 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право грошової вимоги (стало новим кредитором) за вказаними кредитним та забезпечувальним договорами.

Позичальник умови кредитного договоруналежним чином не виконував, тому станом на 10 лютого 2014 року в банку за ним обліковувалась заборгованість у загальному розмірі 154 563,82 грн, з яких 78 151,91 грн - тіло кредиту, 76 411,91 грн - заборгованість за відсотками, що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості.

11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку»укладено договір про відступлення прав вимоги № 1370/К, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором та договору поруки щодо боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог вказаного кредитора до поручителя про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання щодо забезпечення кредитного договору порукою ОСОБА_1 є припиненими на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) зроблено правовий висновок про те, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі № 462/5579/15-ц, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що договором поруки № 114989 від 17 травня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а отже до встановленої на підставі вказаного договору поруки підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

За змістом пункту 1.2.2 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 кредитного договору № 0 від 17 травня 2007 року, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 17 травня 2012 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін.

Такий строк виконання основного зобов`язання також був погоджений поручителем в укладеній з банком додатковій угоді/договорі від 27 березня 2009 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 114989 від 17 травня 2007 року.

При цьому у матеріалах справи немає будь-яких даних про те, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором змінювався сторонами, в тому числі шляхом направлення банком та отримання позичальником та/або поручителем письмові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів враховує, що із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19) дійшла висновку про те, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Оскільки договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, обґрунтованим є висновок суду про те, що умова пункту 3.1 договору поруки про дію поруки до повного виконання всіх зобов`язань боржника за основним договором, не може розглядатися як установлений строк дії поруки, адже суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Тому в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки за спливом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя.

У зв`язку з цим, починаючи з 17 травня 2012 року по 17 листопада 2012 року позивач мав би пред`явити до поручителя вимогу про стягнення заборгованості, проте банк звернувся із позовом до суду до поручителя лише 08 травня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, який був передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши, що 17 травня 2012 року настав строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а з даним позовом до суду банк звернувся 08 травня 2014 року, тобто, більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов`язання за договором поруки, укладеним між банком і ОСОБА_7 , припинилися та підстави для стягнення з неї кредитної заборгованості відсутні.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що до дня настання строку виконання основного зобов`язання банк звертався з вимогою до поручителя про дострокове погашення заборгованості, а відтак безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 26 червня 2012 року.

Аргументи позивача про те, що 03 грудня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» зверталось в межах шестимісячного строку до суду з позовом про стягнення заборгованості, однак ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2013 року у справі № 2608/19728/12 позовну заяву було повернуто з підстав не усунення її недоліків, не свідчать про те, що банк не пропустив строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, і правовідносини, що випливають з договору поруки, є чинними.

Отже, доводи апеляційної скарги по суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, та/або неправильно застосовано норми матеріального й порушено норми процесуального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Між тим, колегія суддів приймає до уваги доводи ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» в частині безпідставності стягнення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.

Відповідно до положень частин першої - другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частина третя статті 141 ЦПК України передбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідачки - адвокат Круглій М.Ю. звернувся із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив у разі ухвалення рішення на користь ОСОБА_1 стягнути з позивача на її користь суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 500,00 грн.

До вказаної заяви представник додав договір про надання правової допомоги № 340/21 від 13 січня 2021 року, акт надання послуг № 1 від 02 грудня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 340/21 від 13 січня 2020 року та банківську квитанцію від 02 грудня 2022 року про оплату послуг за договором про надання правової допомоги № 340/21 від 13 січня 2020 року.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18».

У даній справі представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалось адвокатом Круглієм М.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги № 340/21 від 13 січня 2021 року.

Відповідно до пункту 2 розділу 3 «Гонорар» договору про надання правової допомоги гонорар складається із суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до цього договору.

Однак, такий додаток з відповідними тарифами в матеріалах справи відсутній, а в самому договорі про надання правової допомоги немає умов (пунктів) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару.

На підтвердження своїх вимог щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу представник відповідачки до заяви також додав акт надання послуг № 1 від 02 грудня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 340/21 від 13 січня 2020 року, проте між ОСОБА_1 та адвокатом Круглієм М.Ю. відповідний договір укладався 13 січня 2021 року.

У зазначеному акті також не визначено порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, умови повернення тощо.

При цьому зі змісту вказаного акту не вбачається, що правова допомога надавалась адвокатом саме у цій справі № 755/12410/14-ц, а перелік наданих послуг носить загальний характер (попереднє опрацювання матеріалів справи; аналіз та експертиза правового характеру; підготовка тексту документів процесуального характеру; захист та представництво інтересів в судових органах), що підпадає під критерії наданої правової допомоги в будь-якій цивільній справі.

Наведені обставини свідчать про необґрунтованість поданої заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі пред`явлених вимог, а правом визначати предмет та підставу відповідного клопотання наділений лише заявник (стаття 13 ЦПК України).

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

З огляду на викладене, оскільки відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом та його клієнтом щодо порядку обчислення адвокатського гонорару, в суду першої інстанції були відсутні достатні підстави для стягнення з ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 9 999,96 грн судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19 (провадження № 61-12001св20).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року в частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується спору по суті, - скасуванню, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З урахуванням положень частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 9 999,96 грн судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній