Справа № 463/8617/22 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1572/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договору про відступлення прав вимоги, укладеного між ним та Кредитною спілкою «Либідь» в особі Львівської філії, до нього перейшло право вимоги за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року, боржником за яким є ОСОБА_2 , а також договором поруки укладеним на забезпечення виконання умов кредитного договору між Кредитною спілкою «Либідь» в особі Львівської філії, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, стягнуто з ОСОБА_2 ОСОБА_3 на його користь за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20 972.25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972.25 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на його користь за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20 972.25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972.25 грн. Стверджує, що у Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відкрито виконавчі провадження № 49896567, № 47277859 та № 47553746 з виконання вищезазначеного рішення суду, однак відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і кошти йому не повертають. Зазначає, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору та цивільного законодавства. Звертає увагу, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Вказує, що умовами кредитного договору передбачено, що в разі виникнення заборгованості зі сплати кредиту чи процентів за користування кредитом, через чотирнадцять днів з дня обумовленої дати сплати, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, що за своєю правовою природою є неустойкою. Наголошує, що пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, починаючи з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Вважає, що на його користь підлягає стягненню неустойка за користування кредитними коштами за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн. Крім того, неможливість домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, яким він не може вільно розпоряджатися, чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 977 531,00 грн., що полягає у фізичному болі та стражданнях, які він відчуває у зв`язку з погіршенням здоров`я через неможливість використати на оперативне лікування свої власні кошти, які він заощаджував для проведення операції, внаслідок неправомірних дій відповідачів, а під дією переживань у нього з`явилася головна біль, стійке безсоння, подавлений психічний стан, відчуття страху та розгубленість.

З наведених підстав просить:

-стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн.;

-стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду в розмірі 977 531,00 грн.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що жодним чином не змінював умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, оскільки позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 12500 грн. не було вимогою про дострокове повернення частини позики, що залишилася відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Зазначає, що станом на день звернення до суду з позовом про стягнення тіла кредиту в розмірі 12500 грн. відповідачі повинні були повернути цю суму кредиту в період з 04 лютого 2009 року по 04 квітня 2010 року включно, відтак відсутня вимога про дострокове повернення частини позики. Вважає, що боржник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли кошти мали бути повернуті до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами цивільного законодавства. Вказує, що пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в договорі або законі, починаючи з першого дня прострочення до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Крім того, умовами кредитного договору передбачено, що в разі виникнення заборгованості з погашення кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати, наведеної в договорі, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. На думку апелянта, судом безпідставно застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, оскільки він заявляв вимогу про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання, а не про стягнення процентів за користування кредитом. Наголошує, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням права власності, передбачено частиною третьою статті 386 ЦК України, а моральна шкода, завдана порушенням цивільно-правового договору може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або договором. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 15 серпня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 12 серпня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 15 серпня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з відповідача неустойки за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн. у вигляді 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитними коштами, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін

Статтею 19 ЦПК України (в редакції на момент відкриття провадження у справі) передбачено, що у спрощеному позовному провадженні можуть розглядатися малозначні справи, якими є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ (зокрема) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 9 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Оскільки позивачем пред`явлено вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 977 531,00 грн., ціна позову у даній справі складає 989 156 грн., що значно перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684.00 грн. х 250 = 671 000 грн).

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження, що відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між Кредитною спілкою «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №22/2008ЛФ, позичальнику надано кредит в розмірі 20 000 гривень на строк 24 календарних місяців, тобто до 04 квітня 2008 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04 квітня 2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45 972,25 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04 квітня 2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12 500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45 972,25 грн.

Оскільки рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року набрало законної сили, на його виконання видані виконавчі листи та відкрито виконавчі провадження з виконання вищезазначеного рішення суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 квітня 2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29 березня 2013 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». Як зазначено в п. 1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 гривень тіла кредиту та 11453,53 гривень процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 рокув разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Пунктом 5.1 кредитного договору № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року передбачений графік погашення кредиту та процентів за користування ним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 надав розрахунок додаткових процентів за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Враховуючи те, що строк дії кредитного договору № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року закінчився 04 жовтня 2010 року, ОСОБА_1 скористався своїм правом на повернення кредиту, звернувшись з відповідним позовом до суду, пред`явивши до позичальника та поручителів вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України щодо яких ухвалені судові рішення, які набрали законної сили, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за грудень 2021 року в сумі 11 625 грн. на підставі п. 4.3 кредитного договору.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 , крім вимоги про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, заявляв також вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням цивільно-правового договору.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Обгрунтовуючи факт завдання йому моральної шкоди, позивач покликається на те, що внаслідок невиконання відповідачами зобов`язання за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року, право вимоги за яким перейшло до нього на підставі договору про відступлення прав вимоги, він позбавлений можливості розпоряджатися та вільно використовувати належні йому коштами, які він відкладав на лікування та проведення операції, у зв`язку з чим відчуває фізичні та душевні страждання, погіршилося його самопочуття, з`явилася головна біль, стійке безсоння, подавлений психічний стан, відчуття страху та розгубленість.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що внаслідок невиконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором погіршився стан здоров`я позивача, а також відсутні докази самого факту погіршення стану здоров`я позивача.

Крім того, придбавши право вимоги за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04 квітня 2008 року, ОСОБА_1 розпорядився наявними у нього коштами на власний розсуд, надавши перевагу купівлі права вимоги до боржників, у яких уже була наявна заборгованість за кредитним договором перед можливістю використати кошти на проведення операції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі 977 531,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04.04.2018 року за грудень 2021 року в розмірі 11 625 грн. та моральної шкоди в розмірі 977 531,00 грн. відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 15.08.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк