Дата документу 14.08.2024 Справа № 336/7388/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.336/7388/23 Головуючий у 1-й інстанції: Савеленко О.А.
Справа № 22-ц/807/1699/24 Суддя доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Полякова О.З.,

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченгківського районного суду м.Запоріжжя від 03 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Зазначав, що з 10.07.2010 сторони перебували у шлюбі, який судовим рішенням від 26.01.2022 розірвано. 14.01.2011 від шлюбу народилась дитина ОСОБА_3 , яка на теперішній час проживає разом з ним.

Ще до початку війни відповідачка виїхала за межі України і повертатися не має наміру. Він займається вихованням та утриманням дитини. Відповідачка матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Він створює всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. Приблизно з середини 2018 року відповідачка не цікавиться станом здоров`я дитини, всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки.

Дитина знаходиться на повному його утриманні. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти можна розцінювати як свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками. Жодного з покладених законом на батьків відповідачка обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки.

Посилаючись на викладені обставини, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу) матері, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоіжжя від 21 03 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 26.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття та судовий збір в сумі 1073,60 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись напорушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми права, не дав належної оцінки наданим доказам, неповно з`ясував обставини, які дійсно мають значення для правильного вирішення спору, що в кінцевому результаті призвело до ухвалення помилкового та не обґрунтованого рішення по справі. Ухвалене рішення не відповідає суперечить інтересам дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, копія апеляційної скарги, ухвала про відкриття апеляційного провадження, повістка про виклик у судове засідання направлялись ОСОБА_2 на останню відому адресу, повернулися до суду не врученими з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Таким чином у відповідності до норм статті 128 ЦПК України відповідачка вважається повідомленою про розгляд справи судом апеляційної інстанції, що узгоджується із висновками, які викладені в постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17).

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і його представника, які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, доводи представника органу опіки і піклування, який також підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону в повній мірі.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10.07.2010, який заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2022 у справі № 331/3740/21 розірвано (а.с.11), та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом з донькою ОСОБА_3 , 2011 року народження (а.с.13).

Відповідно до посвідчення ЦЕ НОМЕР_1 від 15.02.2023 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 військовозобовчізаному ОСОБА_1 , який працює в КП «Водоканал» слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 6 розряду, йому відповідно до розпорядження КМУ від 18.03.2015 №493-р згідно з переліком посад і професій надано відстрочку від призову на воєнний час (а.с.10).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 6-А класі Запорізької гімназії № 68 Запорізької міської ради (а.с.14).

ОСОБА_3 перебуває під наглядом педіатричної служби КНП «ЦПМСД № 2». У разі хвороби дитини за медичною допомогою до лікаря-педіатра звертається батько (а.с.15).

Згідно з інформацією, наданою Центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України на ухвалу суду, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виїхала за кордон ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.127).

Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району як органу опіки і піклування від 17.04.2024 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 .. У висновку зазначено, що 29.12.2023 було здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 , обстежено умови проживання дитини та складено відповідний акт. Встановлено, що умови проживання добрі, є все необхідне. На засіданні комісії був присутній батько дитини ОСОБА_1 та бабуся по маминій лінії ОСОБА_4 . ОСОБА_2 через додаток WhatsApp надала письмові пояснення з приводу позбавлення батьківських прав. Згідно пояснення, мати виїхала за кордон у травні 2021 року. Збиралась повернутись за дитиною в травні 2022 року, однак не може виїхати через війну. ОСОБА_2 просила надати дозвіл бабусі на вивіз дитини до неї, однак ОСОБА_1 відмовився. Як зазначено в поясненні, з донькою мати спілкується щодня. Під час бесіди з бабусею стало відомо, що ОСОБА_2 вже декілька років проживає в Російській Федерації, працює на автозаправці, з дитиною спілкується за допомогою додатку WhatsApp (а.с.105-107).

Окрім того, в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 (сусідка позивача), ОСОБА_6 (знайомий позивача) та малолітня донька сторін ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_1 приблизно з 2017 року проживає постійно за адресою: АДРЕСА_1 у трикімнатній квартирі разом з матір`ю ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_9 . Матір дитини вона ніколи не бачила, їй відомо, що вона виїхала за кордон. Дитина постійно знаходиться разом з батьком та бабусею. Їй невідомо, щоб мати приймала участь у вихованні дитини.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що знайомий з позивачем приблизно 10 років, познайомились на роботі. Йому відомо, що у ОСОБА_1 була дружина. Зараз ОСОБА_1 проживає з донькою та матір`ю. Дружину ОСОБА_1 він бачив приблизно п`ять років тому. Участі у вихованні дитини вона не приймає.

У судовому засіданні дитина ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає разом з батьком ОСОБА_1 Періодично до них приїжджає бабуся. Тато водить її на танці. З матір`ю вона не спілкується, вона поїхала приблизно три року тому. З того часу зв`язок з нею не підтримує. Батько їй приділяє багато часу та уваги, купує подарунки, разом з бабусею, яка є його мамою, допомагають їй у навчанні. Де саме знаходиться її мати, їй невідомо. Спілкуватись з нею не хоче. З бабусею по материнській лінії підтримує відносини, але про маму вони не спілкуються. Бабуся їй дарує подарунки.

Відмовляючи у задоволені вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а саме факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Суд має враховувати висловлену думку дитини системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, втім колегія суддів вважає, що слід прислухатись до неї, врахувати той факт, що донька проживає на постійній основі з батьком, в них склалися теплі взаємовідносини, вона хоче залишитися з батьком та переймається про те, що може втратити з ним зв`язок.

Установивши, що фактично дитина з травня 2021 року втратила з матір`ю духовний зв`язок і не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, а також те, що остання задовго до повномасштабної війни виїхала до Російської Федерації, залишивши дитину з батьком, із зазначеного часу участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про її духовний і моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає, не вжила жодного заходу для створення дитині небезпечних умов проживання і для її евакуації із прифронтового міста, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позову.

Перебування відповідачки з травня 2021 року у Російській Федерації не є поважною причиною для самоусунення від виконання батьківських обов`язків.

Спілкування відповідачки з дитиною засобами електронного зв`язку не свідчить про те, що мати дитини піклується про її духовний розвиток і приймає участь у її вихованні.

Відтак, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому у відповідності до норм статті 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає інтересам дитини, а тому його апеляційна скарга підлягає задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_10 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_11 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст. 263, 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Шевченгківського районного суду м.Запоріжжя від 03 червня 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 пропозбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В іншій частині судове рішення не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

О.З.Поляков