Справа № 278/1726/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Ковалишиної Н. М., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Давиденко Віктор Віталійович, до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію,-
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог.
Позивач, через свого уповноваженого представника, звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просить:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 19.01.2023 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л. за реєстровим номером 25;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером: :05:001:0234, посвідчений 19.01.2023 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. за реєстровим номером 24;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О. Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 66143394 від 19.01.2023 року;

- судові витрати стягнути з відповідача.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що вказані договори дарування є недійсними, оскільки позивач помилилася щодо правової природи укладених договорів, та вважала, що укладає договір довічного утримання.

ІІ. Процедура, позиції сторін, допит свідка.

Провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 31).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Жмуцький М. В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки між позивачем та відповідачем була домовленість, що відповідач доглядатиме за позивачем та її чоловіком, а позивач в свою чергу переоформить право власності на будинок; відповідач виконала в цій частині цю домовленість, тому між сторонами і були укладені договори дарування (а.с. 37-38).

У судовому засіданні предстадставник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що спірна нерухомість є єдиним житлом позивача; вони жили у даному будинку (батьки та діти). Оскільки позивач хворіє, а її чоловіє має інвалідність (хворіє на онкологічне захворювання), було досягнуто домовленості, що ОСОБА_2 буде утримувати позивача та її чоловіка.

Однак, ОСОБА_2 поступово перестала надавати матеріальну допомогу та утримання, відтак позивач та її чоловік у грудні 2023 року змушені були з`їхати проживати в квартиру дочки ОСОБА_3 .

Представник відповідача позовні вимоги не визнав; заперечував щодо їх задоволення.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 (донька позивача і сестра відповідача) показала, що її батьки побудували спірний будинок. Коли сестра народила дитину у 2002 році, то вона напросилась жити до батьків. Згодом вирішили, що сестра має доглядати за батьками, оскільки батько хворіє онкологічну хворобу, а у мами проблеми із серцем. Зазначила, що батьки з сестрою ходили до нотаріуса, щоб посвідчити договір довічного утримання, однак оформили договора дарування. Повідомила, що сестра не надає ніякого утримання батькам зараз.

ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом.
19.01.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 24 (а.с. 11-13), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала безоплатно (подарувала) у власність дочці ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :05:001:0234, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , приймає цю нерухомість у власність (в дар); договір дарування земельної ділянки відбувається одночасно з договором дарування житлового будинку за цією ж адресою 19.01.2023 року.

Відповідно до п. 9 зазначеного договору, правові наслідки укладання договору дарування сторонам роз?яснено. Сторони стверджують, що: у момент укладання договору вони є повністю дієздатними, розуміють природу правочину, права та обов?язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, відсутня зловмисна домовленість; договір не є результатом впливу тяжких обставин, відповідає волі та намірам сторін, укладений без застосування фізичного, психічного тиску, не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків; волевиявлення є вільним, усвідомленим, умови договору зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, у тексті зафіксовано усі істотні умови.

19.01.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 25 (а.с. 14-16), відповідно до якого, ОСОБА_1 безоплатно передає у власність дочці ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 приймає цю нерухомість у власність; договір дарування житлового будинку відбувається одночасно з договором дарування земельної ділянки за цією ж адресою 19.01.2023 року.

Право власності на спірне майно 19.01.2023 року зареєстровано приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л. за ОСОБА_2 , що вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 17, 18).

Відповідно до довідки Вересівського старостинського округу Житомирської міської ради № 80 від 19.03.2024 року (а.с. 24) у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підтвердження того, що позивач має проблеми з зором та серцем, останньою надано копії медичної документації (висновки спеціалістів) (а.с. 22, 23); на підтвердження того, що чоловік ОСОБА_1 має інвалідність та важко хворіє надано копію посвідчення та копію медичної документації (а.с. 25-28).

Доказів того, що ОСОБА_7 є чоловіком ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Однак сторонами даний факт не оспорено.

IV. Мотиви, з яких виходить суд, застосовані норми права та висновок.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дозволяє виснувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не дарування.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 добровільно уклала оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, спірні договори підписані, що не заперечується сторонами, а тому між ними досягнуто згоди щодо всіх умов, натомість доказів того, що, підписуючи спірний договір, ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання не надано.

З огляду на зазначене, підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, а також похідної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності немає.

V. Розподіл судових витрат по справі.
За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Давиденко Віктор Віталійович, до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 09.08.2024 року.

Суддя О. М. Дубовік