Справа № 362/3995/24
Провадження № 2/362/2178/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2024 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від обов`язку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою в обґрунтування вимог якої зазначила, що відповідачка як її матір ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неї, а тому, посилаючись на відповідні положення сімейного законодавства, позивачка просить звільнити її від обов`язку утримувати свою матір (а.с. 47 52).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

24 липня 2024 року відповідачка здала до відділення поштового зв`язку заяву про визнання позову, яку було отримано і зареєстровано судом 25 липня 2024 року (а.с. 71, 72).

При цьому, суд враховує, що судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками, було отримано відповідачкою у встановленому цивільним процесуальним законом порядку засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого місця свого проживання лише 31 липня 2024 року, про що свідчить підпис відповідачки у поштовому повідомленні про вручення (а.с. 70, 73).

Отже, відповідачка надала заяву про визнання позову до того часу коли у встановленому цивільним процесуальним законом порядку засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого місця свого проживання отримала судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Насамперед, до позовної заяви не додано та позивачкою і/або її представником під час розгляду справи не надано суду прямих, достовірних, належних, беззаперечних і об`єктивних доказів того, що позивачка дійсно є дочкою відповідачки.

Зокрема, відомості свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1992 року, не підтверджують зазначеного факту, оскільки суду не надано відомості про зміну ОСОБА_3 свого прізвища на « ОСОБА_4 ».

Натомість під час розгляду справи сторони та представник позивачки не оспорили і підтвердили той факт, що позивачка є дочкою відповідачки, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.

Вирішуючи справу по суті, суд керується наступними нормами цивільного законодавства та виходить з такого.

Відповідно до норми частини другої статті 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Норма частини першої статті 202 Сімейного кодексу України передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно із визначенням термінів наведеним за змістом статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Із відомостей паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 1967 року народження, судом достовірно встановлено, що станом на дату постановлення цього рішення суду, відповідачка має повних 57 років та не досягла віку непрацездатності визначеного нормами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, за приписами спеціального законодавства відповідачка є працездатною особою.

При цьому, до позовної заяви не додано та позивачкою і/або її представником під час розгляду справи не надано суду будь-яких інших доказів непрацездатності відповідачки.

Також, під час розгляду справи суду не надано жодних фактичних відомостей про те, що відповідачка потребує матеріальної допомоги.

Як наслідок, не переконання суду, відповідно до частини першої статті 202 СК України, у позивачки не виникло обов`язку утримувати свою матір, оскільки остання є працездатною та не потребує матеріальної допомоги.

Крім того, вирішуючи дану справу по суті, суд серед іншого враховує роз`яснення, що викладені в правових позиціях постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року по справі № 400/1621/16-ц за якими.

Відповідно до частини першої статті 204 СК України, дочка може бути звільнена судом від обов`язку утримувати матір та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Тлумачення статті 204 СК України свідчить, що вона може застосовуватися, якщо встановлено у сукупності такі обставини:

- непрацездатність матері, батька;

- потребу матері, батька в матеріальній допомозі;

- ухилення матері, батька від виконання батьківських обов`язків.

Тобто, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька може мати місце лише у випадку, якщо такий обов`язок у дочки, сина виник.

Вирішуючи питання відносно ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно позивачки (як наполягає позивачка за змістом позову), суд керується положеннями Закону України «Про охорону дитинства» та нормами Сімейного кодексу України.

Зокрема, норми статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до положень статті 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Пунктом другим частини першої статті 164 СК України передбачено, що матір може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Однак, у даній справі до позовної заяви не додано та позивачкою і/або її представником під час розгляду справи не надано суду відповідних, належних і допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню позивачки (наприклад та не виключно, рішень або висновків органу опіки та піклування чи іншого компетентного органу у справах дітей про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню позивачки).

Зокрема, суд не приймає до ваги зміст доданого до позову листа без номеру і дати, оскільки суду невідомо ким саме виконано вказаний лист (а.с. 35).

Також, суд критично оцінює письмові пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від 17 червня 2024 року, оскільки самі по собі без сукупності інших об`єктивних відомостей, за приписами статей 76 80 ЦПК України, вони не є належними, допустимими і достатніми доказами постійного, тривалого і систематичного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню позивачки (а.с. 36, 37).

Судом не встановлено обставин, які б об`єктивно перешкодили учасникам процесу надати суду такі докази для вирішення справи по суті.

При цьому, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Зокрема, під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин які об`єктивно перешкодили чи унеможливили стороні позивача надати відповідні письмові докази.

Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки інтереси позивача у даній справі було представлено фахівцем у галузі права адвокатом.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивач не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме обставини того, що:

- відповідачка є непрацездатною особою;

- відповідачка потребує матеріальної допомоги;

- відповідачка ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно позиваки.

До того ж, суд враховує надані у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснення за якими: обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним; у зв`язку із цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Проте, відповідачкою не заявлено цивільного позову до позивачки із вимогами про стягнення аліментів, а тому позовні вимоги позивачки за даним позовом очевидно і безумовно є передчасними.

Як підсумок, з урахуванням визначених статтею 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, слід вважати, що права, свободи чи інтереси позивачки у даному випадку не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому і не потребують ефективного захисту.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для звільнення позивачки від передбаченого сімейним законодавством обов`язку утримувати свою матір.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Одночасно, відповідно до норм статті 206 ЦПК України, суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки з наведених вище підстав, визнання відповідачем позову суперечить зазначеним вимогам закону.

При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивачку (а.с. 4-а).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 188, 192 СК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від обов`язку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду 15 серпня 2024 року.