КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/2247/23 Головуючі у суді І інстанції Притула Н.Г., Калініченко О.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 08 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про визнання дій нечесною підприємницькою діяльністю, визнання звіту нікчемним та скасування, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - ПрАТ «СК «Провідна») про визнання дій нечесною підприємницькою діяльністю, визнання звіту нікчемним та скасування, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року матеріали позовної заяви направлено до Солом`янського районного суду м. Києва.

Вказана ухвала суду мотивована тим, що позивач пред`явив позов до відповідача не у зв`язку з правовідносинами, які виникли між ними як між споживачем та виконавцем і мають споживчий характер, а у зв`язку з невиплаченим страховим відшкодуванням. Отже, на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів». Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням ПрАТ «СК «Провідна» є пр. Повітрофлотський, 25 у м. Києві, що не відноситься до Шевченківського району м. Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, а саме для сплати судового збору.

Зазначена ухвала суду обґрунтована тим, що на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів», що було встановлено в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року про передання справи на розгляд іншому суду за підсудністю, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 цього Закону. Позивач заявив три вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, однак не сплатив судовий збір за ці вимоги у встановленому порядку і розмірі.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, 31 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив їх скасувати з мотивів неправильного застосування судами першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкових ухвал, та направити справу до Шевченківського районного суду м. Києва для продовження розгляду по суті спору.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач, будучи потерпілою особою в ДТП, яка мала місце 01 листопада 2019 року по вул. Скляренка, 5 у м. Києві , звернувся до суду з позовом до страховика винуватця цього ДТП з метою захисту своїх прав як споживача страхових послуг, що передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 ЦПК України такий позов міг бути пред`явлений в суд за зареєстрованим місцем його проживання і на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору.

Суди належним чином не з'ясували характер спірних правовідносин, не вірно розтлумачили норми матеріального права, що їх регулюють, та не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс14, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц, в результаті чого дійшли помилкових висновків, що на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів».

Наявність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності підтверджує, що позивач як учасник ДТП є споживачем страхових послуг, що надаються страховиком іншого учасника пригоди - ПрАТ «СК «Провідна», при настанні страхового випадку, як сторона договірних зобов`язань (третя сторона), що підтверджується судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення. Окрім того, самим фактом подання ОСОБА_1 відповідачу заяви на виплату страхового відшкодування встановлені відносини між споживачем та виконавцем послуг страхування.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року та на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвали Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження ухвал судів першої інстанції, відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції та відкрито апеляційне провадження у справі № 761/2247/23.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2024 року закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвал судів першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у позовній заяві, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до положень статей 175, 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Згідно із частиною першою, другою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Шевченківський районний суд м. Києва, передаючи матеріали позовної заяви ОСОБА_1 на розгляд іншому суду, а Солом`янський районний суд м. Києва, залишаючи позовну заяву без руху з підстав несплати позивачем судового збору, виходили з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюється норми Закону України «Про захист прав споживачів», тому підстави для застосування частини п`ятої статті 28 ЦПК України при визначенні підсудності справи та частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні розміру судових витрат відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів з огляду на таке.

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина п`ята статті 28 ЦПК України, на яку міститься посилання у позовній заяві, передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

За змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови про захист прав споживачів можуть бути подані як за місцезнаходженням відповідача (юридичної особи), так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача за вибором останнього, а також за місцем заподіяння шкоди або виконання договору.

При цьому територіальна юрисдикція (підсудність) визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Звертаючись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, ОСОБА_1 просив:

визнати дії ПрАТ «СК «Провідна» при визначенні розміру та виплати страхового відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, нечесною підприємницькою практикою, що є агресивною та вводить споживача в оману;

визнати звіт про вартість матеріального збитку №45-D/67/7 від 04 жовтня 2020 року, складений ПрАТ «СК «Провідна», нікчемним та скасувати його;

стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» на його користь 106 363,72 грн в якості компенсації завданих збитків внаслідок ДТП, а також проведенням нечесної підприємницької практики при виплаті страхового відшкодування, та 20 000,00 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд захистити його права як споживача страхових послуг в обраний ним спосіб, відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, посилаючись на те, що він є споживачем послуг за договором страхування незалежно від того, що не є стороною цього договору. Вважав, що з дня ДТП і подання заяви про виплату страхового відшкодування він набув право споживача послуг страхування, а відповідач - обов`язки виконавця послуг страхування, тому він звільняється від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування», стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані лише договірні відносини за участі споживача як спеціального суб`єкта.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та з урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс14.

Крім того, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом як потерпілий у ДТП, зазначаючи, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів було укладено між відповідачем ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 , яка є учасником ДТП та її винуватцем. Отже, вказана страхова компанія, яка веде нечесну підприємницьку діяльність, має відшкодувати завдані позивачу у справі матеріальні збитки та моральну шкоду.

Відтак, районні суди дійшли обґрунтованого висновку, що Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, які виникли між ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_1 .

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у подібній справі № 212/1101/18 (провадження № 61-45614св18) зазначено, що якщо позивач не є стороною договору страхування та споживачем послуг, а Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачем і виробником, виконавцем, продавцем під час продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики, то право на відшкодування матеріальної шкоди та отримання страхового відшкодування у останнього виникає на підставі норм ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, оскільки ОСОБА_1 не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, який укладений між відповідачем ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 , він не є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене підстави, на які позивач посилався в частині визначення альтернативної підсудності справи та наявності у нього пільг щодо сплати судового збору за подання позовної заяви відсутні.

З огляду на те, що місцезнаходженням відповідача ПрАТ «СК «Провідна» відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є адреса: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 25 , що за територіальною підсудністю не відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва, вказаний суд першої інстанції з дотриманням вимог частини другої статті 27, частини п`ятої статті 28 та частини першоїстатті 31 ЦПК України правомірно передав позовну заяву про визнання дій нечесною підприємницькою діяльністю, визнання звіту нікчемним та скасування, стягнення збитків та відшкодування моральної шкодиза підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Натомість, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, Солом`янський районний суд м. Києва обґрунтовано виходив з того, що даний спір не виник з приводу захисту прав споживача, тому позивач мав би сплатити судовий збір за подання позовної заяви на загальних підставах, передбачених Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до практики ЄСПЛ вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявника на доступ до правосуддя, оскільки формування справедливих принципів оплати судового збору характеризує рівень доступності до правосуддя у країні.

Це пов`язано з тим, що, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судам необхідно було застосовувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц, є необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі спір стосувався відшкодування шкоди в порядку суброгації (регресу), на відміну від справи, яка переглядається, і суд касаційної інстанції не робив висновків щодо застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі в частині наявності підстав для звільнення позивача (страховика) від сплати судового збору.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що факт наявності у нього полісу № АО/3350108 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів свідчить, що він як учасник ДТП є споживачем страхових послуг, безпідставні, адже цей договір страхування був укладений 13 вересня 2019 року саме між позивачем та його власним страховиком - ПАТ «СК «Українська Страхова Група» і спору між сторонами цього договору щодо належного виконання його умов в межах даної справи не існує.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги аргументи апеляційної скарги в частині допущення Солом`янським районним судом м. Києва помилки щодо розміру судового збору, який позивачу необхідно було сплатити за пред`явлення трьох вимог немайнового характеру на загальну суму 3 220,80 грн та одну вимогу майнового характеру в сумі 1 263,64 грн.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону № 3674-VI).

Як передбачено підпунктом 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 2.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI,встановлено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з розрахунку на місяць у 2022 році згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» складав 2 481,00 грн.

При цьому положеннями частини третьої статті 6 Закону № 3674-VI встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 зазначив, що до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надіслав до суду позов засобами поштового зв`язку 27 грудня 2022 року та просив: визнати дії ПрАТ «СК «Провідна» при визначенні розміру та виплати страхового відшкодування майнової шкоди нечесною підприємницькою практикою, що є агресивною та вводить споживача в оману; визнати звіт про вартість матеріального збитку № 45-D/67/7 від 04 жовтня 2020 року нікчемним та скасувати його; стягнути з відповідача на його користь 106 363,72 грн в якості компенсації завданих збитків та 20 000,00 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у цій справі позивач мав би сплатити судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, виходячи із заявленої суми (ціни) позову у розмірі 126 363,72 грн.

Зазначення в прохальній частині позовної заяви вимоги про визнання нікчемним звіту про вартість матеріального збитку та його скасування не свідчать про те, що позивачем було пред`явлено дві неоднорідні вимоги немайнового характеру, оскільки предметом судового оскарження є сам звіт, а не спосіб припинення його чинності.

Крім того, при визначені точної суми судового збору, яку необхідно сплатити позивачу, суд безпідставно застосував до вказаних вимог розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом на 2023 рік, так як позовна заява була подана через поштове відділення АТ «Укрпошта» у грудні 2022 року.

Отже, суд першої інстанції здійснив неправильний обрахунок суми судового збору, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду із цим позовом. Ураховуючи категорію спору, характер та кількість пред`явлених вимог у даній справі, розмір судового збору у даному випадку становив 3 248,44 грн (992,40 грн х 2 немайнові вимоги + 1 263,64 грн/майнова вимога/).

Між тим, зазначена помилка в обрахунку судового збору, допущена місцевим судом, не є підставою для скасування ухвали суду про залишення позовної заяви без руху в частині визначення розміру судових витрат, оскільки ОСОБА_1 взагалі не сплатив судовий збір за подання позовної заяви, вказуючи, що не повинен його сплачувати на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Тобто, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 379 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено, ухвала про залишення позовної заяви без руху відповідає встановленим судом обставинами справи.

Більше того, колегія суддів врахувала, що 29 березня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 визнав неподаною та повернув позивачу на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України. Вказана ухвала не оскаржувалась останнім в апеляційному порядку, тому скасування попередньої ухвали про залишення позовної заяви без руху в частині визначення розміру судових витрат жодним чином не забезпечить відновлення прав позивача, які він вважає порушеними.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвали судів першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого судута про визначення розміру судових витрат постановлені відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 31 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. У разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року та на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції у справі № 761/2247/23, тому оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, із позивача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 073,60 грн (536,80 грн х 2).

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року та ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 08 березня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 073,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній