Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/4071/23
Провадження №2/552/413/24
РІШЕННЯ

іменем україни

08.08.2024 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.,

секретар судового засідання - Лебедєва Х.В.,

учасники справи та їх представники:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Литвиненко Анна Іванівна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

третя особа - Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування,

представник третьої особи - Борисенко Марина Олегівна,

третя особа - ОСОБА_6 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною частковою власністю, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та господарськими спорудами, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В позовній заяві посилався на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку фактично проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з малолітніми дітьми: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також батьки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 мають у власності квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідачі у належному позивачу житловому будинку проживали за усною домовленістю з позивачем, проте на даний час позивач ОСОБА_1 бажає розпорядитись своїм майном на власний розсуд, але відповідачі добровільно з будинку не виселяються, чим створюють незручності та перешкоди у користуванні належним йому майном.

Відповідачі до спірного будинку вселялися тимчасово, оскільки не змінювали зареєстроване місце проживання, та відсутні будь-які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договори оренди, безоплатного користування тощо.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача в розумінні ст. 64 ЖК України, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК України.

Позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово.

Тому позивач просив суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Також просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.40).

Після відкриття провадження у справі у встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 .

У зустрічному позові зазначила, що з 03 червня 2011 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_10 , батьком якого є позивач за первісним позовом ОСОБА_1 .

Влітку 2011 року ОСОБА_6 їй повідомив, що домовився з батьком ОСОБА_11 про те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 вони з ОСОБА_6 за їх власні кошти побудують новий будинок для їх сім`ї.

Проект будинку та матеріали, з яких вони мали збудувати будинок, вони обирали разом з чоловіком. Будівництвом будинку у 2012 - 2014 роках займався її чоловік - ОСОБА_6 : він домовлявся про придбання будматеріалів та їх вартість, домовлявся з робітниками про виконання робіт, їх вартість, форму оплати, наймав/орендував потрібну техніку, самостійно виконував значний обсяг робіт. Він же контролював виконання робіт та розраховувався з робітниками та за матеріали. Вона допомагала йому при потребі, а також вела сімейне господарство та виховувала дітей.

В листопаді 2014 року їх сім`я: ОСОБА_6 , вона та їх дочка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вселилися у будинок, хоча на той час внутрішні роботи не були завершені, бракувало меблів.

Вона питала чоловіка про можливість реєстрації дітей за адресою нового будинку, але чоловік повідомив, що такої можливості немає.

ОСОБА_11 будматеріалів не купляв, не наймав робітників для виконання будівельних робіт, не орендував техніку, не платив за виконану роботу, фізично участі в будівництві не приймав.

В будинок ОСОБА_1 ніколи не вселявся і не мешкав в ньому.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 у 2022 році він забрав особисті речі та вселився в будинок батька - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

У новозбудованому будинку залишилися проживати вона, ОСОБА_2 , та їх з ОСОБА_6 троє дітей.

ОСОБА_2 вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , споруджений у 2012 - 2015 роках є спільною частковою власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у розмірі по 1/2 частині.

Право власності ОСОБА_1 має бути припинено та виключено з реєстру.

Тому ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності з розміром частки 1/2 на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвати у Реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного будинку.

Також просила встановити порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами.

Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною частковою власністю, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та господарськими спорудами об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Цією ж ухвалою суд перейшов до розгляду справи в загальному позовному провадженні (т. 1 а.с.114).

Відповідач ОСОБА_2 також подала відзив на позов, у якому посилалась на безпідставність первісного позову, та зазначала, що в його задоволенні має бути відмовлено (т. 1 а.с.57).

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на зустрічний позов, у якому проти зустрічного позову заперечив, в його задоволені просив відмовити (т. 1 а.с. 126-129).

Інші відповідачі відзиву на позов не надали.

Третя особа Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування надав письмові пояснення, у яких проти первісного позову заперечив. Посилався на те що виселенням зі спірного будинку буде порушено право дітей на житло (т. 2 а.с. 8-9).

Третя особа ОСОБА_6 письмових пояснень щодо первісного або зустрічного позову не надав.

Ухвалою суду від 21 березня 2024 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 про залучення ОСОБА_6 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання та допит свідків та частково задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання та допит свідків.

Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про допит в якості свідків позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_6 .

Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів, а саме про витребування у виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради заяви ОСОБА_1 , на підставі якої йому надано дозвіл на будівництво нового будинку згідно рішення від 12 квітня 2011 року №158.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про залучення доказів задоволено. Залучено до матеріалів справи надані ним суду докази (т. 1 а.с.226-227).

Ухвалою суду від 29 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 визнання явки позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_6 обов`язковою (т. 2 а.с. 25).

Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 108-109).

Інші заяви та клопотання від учасників справи суду не надходили.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, уповноваживши адвоката Литвиненко А.І. представляти його інтереси в суді.

Представник позивача ОСОБА_13 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, в його задоволенні просили відмовити, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_6 , які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради Борисенко М.О. в судовому засіданні проти первісного позову також заперечила, в його задоволенні просила відмовити.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю. 03 вересня 2010 року, ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з відповідними службовими будівлями та спорудами, разом із земельною ділянкою з кадастровим номером :14:003:0197, загальною площею 0,1 га, на якій він розташований, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельною ділянкою з кадастровим номером :14:003:0196, загальною площею 0,23 га, цільове призначення - для ведення садівництва (т. 1 а.с. 13).

07 жовтня 2010 року право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим 07 жовтня 2010 року приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (т. 1 а.с. 14).

Пунктом 32 рішення Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 12 квітня 2011 року №158 «Про проведення робіт в домоволодіннях та окремих квартирах багатоповерхових будинків» дозволено гр. ОСОБА_1 в домоволодінні по АДРЕСА_1 будівництво нового жилого будинку розміром 9,0 х 9,0 м з тамбуром розміром 2,0 х 2,0 м. замість старого на відстані 4,0 м. від межі із суміжним домоволодінням по АДРЕСА_4 та гаражу розміром 6,00 х 9,0 м. на відстані 1,5 м. від межі з суміжним домоволодінням по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 131).

Цим же рішенням зобов`язано ОСОБА_1 :

- виготовити будівельний паспорт на забудову та погодити його в установленому порядку;

- після завершення будівельних робіт зареєструвати проведені зміни в ПП «Інвентаризатор» та переоформити відповідні документи про право власності.

У 2011 році ПП ОСОБА_14 на замовлення ОСОБА_1 виготовлено проект житлового будинку по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 68-72).

Як встановлено судом, старий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було знесено, а на його місці збудовано новий будинок загальною площею 136,8 кв.м., житловою площею 92,7 кв.м.

На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ПТ14, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області 14.03.2018, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ПТ56, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області 22.08.2019, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на новозбудований житловий будинок (т. 2 а.с. 96-97).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_10 та дочкою ОСОБА_7 вселилися до вказаного будинку наприкінці 2014 року за згодою власника - ОСОБА_11 .

Вже коли подружжя проживало у спірному будинку, ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народився син ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_9 - син ОСОБА_9 .

Вказана обставина підтверджується показаннями допитних в судовому засіданні свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , допитаної за її згодою в якості свідка.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суду також підтверджували, що у 2015 році відвідували ОСОБА_2 у спірному будинку.

Позивачем або її представником зазначена обставина також не заперечувалась.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_7 у спірному будинку проживають більше дев`яти років, а малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 живуть у ньому від народження.

При цьому власник будинку - ОСОБА_1 належним йому будинком по АДРЕСА_1 не користувався, у зазначеному будинку не проживав і не проживає.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином власник вправі надати належні йому на праві власності житлову кімнату, будинок, квартиру в оплатне або безоплатне користування іншій особі.

Хоча сторонами не укладались будь-які письмові договори, аналізуючи правовідносини, які виникли між власником житла ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 та її на той час чоловіком ОСОБА_6 , судом встановлено, що ці правовідносини є правовідносинами безоплатного користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою, на якій їх розташовано.

Будь-яких доказів того, що відповідач ОСОБА_2 з дітьми проживають у спірному будинку на умовах тимчасового користування житловим приміщенням, позивачем або його представником суду під час розгляду справи надано не було.

При цьому, оскільки встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є онуками відповідача.

Згідно ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

ОСОБА_6 вселився до спірного будинку як член сім`ї власника - його син.

При цьому разом з ОСОБА_6 до спірного будинку на підставі ст. 156 ЖК України вселилися його члени сім`ї - дружина ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_12 , а згодом після народження і сини ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Тому суд відхиляє посилання позивача в позовній заяві як на підставу позову, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача.

ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника.

Також долученими до справи доказами не підтверджується факт проживання у спірному будинку батьків ОСОБА_2 - відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Їх присутність у будинку обумовлена лише відвідуванням дочки та онуків, наданням допомоги по догляду за дітьми.

Будь-якими доказами, наявними у справі, не доведено чинення відповідачами позивачу перешкод у користуванні належним йому будинком.

Той факт, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 ОСОБА_2 залишилась з дітьми проживати у спірному будинку, суд не розцінює як обставину, що свідчить про чинення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном.

Заявляючи про намір розпорядитися належним йому будинком, позивач просить суд виселити відповідачів та малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України в ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В той же час Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Як встановив суд, тривалий час проживання у спірному будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також встановлено, що знесення старого будинку та будівництво нового будинку відбувалося за безпосередньої активної участі ОСОБА_6 , який багато робіт виконував сам, домовлявся з працівниками, контролював та розраховувався з ними за роботу, займався закупівлею та доставкою будівельних матеріалів, тощо.

ОСОБА_2 , як його дружина, також брала участь у плануванні, облаштуванні будинку, допомагала в деяких будівельних роботах, тощо.

Подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 вселилися до будинку, коли ще не всі будівельні та опоряджувальні роботи були завершені.

З долучених до справи доказів вбачається, що ОСОБА_2 до вказаного будинку ставиться як до свого житла.

Малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у спірному будинку проживають з народження.

За таких обставин виселення їх з спірного будинку буде втручанням у їх право на житло.

При цьому суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з вимогами про виселення відповідачів, повідомляє про намір розпорядитись спірним будинком, а не про намір використовувати його за призначенням, проживати в ньому.

Тому таке виселення відповідача ОСОБА_2 з дітьми не відповідає «нагальній суспільній необхідності» та не співрозмірним із переслідуваною законною метою в значенні ст. 8 Конвенції.

Суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 18).

Але оскільки судом встановлено, що їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є будинок по АДРЕСА_1 , а не квартира по АДРЕСА_6 , їх виселення з будинку буде порушенням їх права на житло.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_2 з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 , не спростовує того факту, що їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є будинок по АДРЕСА_1 , у якому вони проживають тривалий час.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволенню не підлягають.

Оскільки долученими до матеріалів справи доказами не підтверджується той факт, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають у спірному будинку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про їх виселення також необхідно відмовити.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи є посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що позов пред`явлено до малолітніх дітей.

З тексту позовної заяви вбачається, що первісний позов ОСОБА_1 пред`явлено до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а не до малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Тому суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 саме до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права спільної часткової власності на спірний будинок, суд встановив наступне.

Як вже встановлено судом, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 вересня 2010 року приватним нотаріусом Руденко Н.Ю., є ОСОБА_1 .

Саме ОСОБА_1 як власнику цього будинку виконавчим комітетом Київської районної у м. Полтаві ради було надано дозвіл на будівництво нового будинку замість старого у зазначеному домоволодінні.

При цьому суд критично оцінює посилання ОСОБА_2 в судовому засіданні, що вона не знала про те, що земельна ділянка та житловий будинок належить позивачу ОСОБА_1 , та вважала, що власником є її чоловік ОСОБА_6 .

Враховуючи, що саме відповідачем до матеріалів справи додано копії проекту на будинок, у якому замовником зазначений ОСОБА_1 , роздруківки з сервісу « ОСОБА_20 » щодо спірного будинку, власником у якому вказаний ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що маючи доступ до цих документів відповідач знала, що власником будинку є ОСОБА_1 , та що зведення нового будинку відбувалося на належній позивачу земельній ділянці та замість належного йому старого будинку з використанням в тому числі будівельних матеріалів, одержаних від демонтажу належного позивачу старого будинку.

Судом також встановлено, що подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 брали активну участь у будівництві нового будинку.

Як повідомила суду свідок ОСОБА_15 , ОСОБА_6 багато робіт в будинку робив сам, він фактично був «прорабом» на будівництві спірного будинку.

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_5 також суду підтвердила той факт, що ОСОБА_6 сам розбирав старий будинок. Багато робіт з будівництва та опорядження нового будинку, внутрішніх робіт він також робив власноруч. Він домовлявся з виконавцями робіт, робітниками, контролював їх. Закінчив він будинок у 2014 році.

Свідок ОСОБА_21 суду підтвердив, що у 2015 році ОСОБА_22 приїздив до нього, замовляв матеріали та деталі для будівництва твердопаливного котла в будинку.

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 суду повідомили, що ОСОБА_22 з ними домовився, що вони виконають в будинку на ОСОБА_25 деякі будівельні роботи. Вони заливали фундамент під паркан, поклали бруківку, бут, заливали бетон. За роботу з ними розраховувався ОСОБА_26 . Його батьків свідки не бачили.

Таким чином судом встановлено, що дійсно ОСОБА_6 брав активну участь у будівництві та опорядженні спірного будинковолодіння.

Але будь-якими наявними у справі доказами не підтверджується, що будинок побудований за кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а також яка сума коштів ними була витрачена та чи була витрачена взагалі. Якщо ОСОБА_6 та ОСОБА_2 також витрачались кошти сімейного бюджету на будівництво спірного будинку, яку частку від загальної суми витрачених на будівництво коштів, склали їх кошти.

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які повідомляли, що з ним розраховувався ОСОБА_27 , не знають чиї то були гроші.

Інші свідки, які повідомляли, що ОСОБА_27 розраховувався з працівниками або за будівельні матеріали, також не знали чиї це були гроші.

Чеків, квитанцій, накладних, інших документів, які б підтверджували, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 несли власні витрати з сімейного бюджету на будівельні матеріали та на оплату будівельних робіт, сторонами до матеріалів справи не додано.

Як повідомила свідок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 сам розбирав будинок, а потім при будівництві нового будинку використовував також будівельні матеріали, одержані після демонтажу старого будинку.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомила, що ще взимку 2011 року, до початку будівництва свідком з позивачем було куплено цеглу, сірі блоки та пісок для будівництва.

Тому відповідачем ОСОБА_2 не спростовано належними та допустимими доказами ту обставину, що саме власник ОСОБА_1 , одержавши дозвіл на будівництво нового будинку замість належного йому старого будинку, фінансував таке будівництво. А після завершення будівництва здав будинок в експлуатацію та зареєстрував право власності на нього.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи справу на підставі гаданих сторонами доказів, судом не встановлено підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний будинок та для припинення права власності на нього за позивачем ОСОБА_1 .

Тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Оскільки судом встановлено, що у спірному будинку на даний час проживає лише відповідач ОСОБА_2 з дітьми, позивач чи інші особи в будинку не проживають, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування будинком також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову також необхідно відмовити в повному обсязі.

Оскільки в задоволенні первісного позову судом відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню йому не підлягають.

Відповідно до п. а та г ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: позивачами є військовослужбовці; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору з огляду на її матеріальний стан та наявність на утриманні трьох малолітніх дітей.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, а також є членом багатодітної родини, зважаючи на її майновий стан, суд вважає за можливе звільнити її від сплати судового збору з віднесенням цих судових витрат за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною частковою власністю, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та господарськими спорудами - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною частковою власністю, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та господарськими спорудами віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , проживаючий: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , проживаюча: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

відповідач - ОСОБА_4 , проживаючий: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків судом не встановлено,

відповідач - ОСОБА_5 , проживаюча: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ,

третя особа - Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Решетилівська, 1/2, ,

третя особа - ОСОБА_6 , проживаючий: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлений 16 серпня 2024 року.

Головуючий О.А.Самсонова