Номер провадження: 22-ц/813/538/24
Справа № 500/4299/16-ц
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Петрова В.С.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Грубіян Л.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Ізмаїльська міська рада Одеської області, ОСОБА_2 , про розподіл сумісної власності,

встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 , та змінивши вимоги, просили суд:

- розділити 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що складається з літ. А- кв.2, приміщення №1- коридор, №2- ванна, № 3,4- коридори, №5 - кухня, №6 - житлова, №І сходова клітина, №7,8 - житлові, № ІІ - сходова клітина, №ІІІ - веранда, загальною площею - 80,9 кв.м., житлова площа - 41,0 кв.м, 1/2 літ. Г.- сарай, літ. Ж - гараж та передати на праві загальної часткової власності ОСОБА_1 - 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_4 - 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_6 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 3/8 частин житлового будинку літ. А - кв. АДРЕСА_2 з наступними приміщеннями: №2-3 коридор, площею 1,0 кв.м., № 2- 4 коридор площею 2,7 кв.м., №2-6 житлова площею 15,9 кв.м., № 2- 8 житлова площею 15,8 кв.м., № І сходова клітина площею 2,3 кв.м., №ІІ сходова клітина площею 5,8 кв.м., №2-1 коридор площею 4,6 кв.м., №2-3- ванна - площею 3,6 кв.м., № ІІІ - веранда - площею 10,4 кв.м. загальної площею 62, 1 кв.м., житловою 31,7 кв.м., гараж літ. Ж.

- припинити права загальної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ. А - кв. № 2 приміщення №1 - коридор, № 2- ванна, № 3,4 коридори, № 5 кухня, № 6 - житлова, № І - сходова клітина, №7,8 - житлові, № ІІ - сходова клітина, № ІІІ - веранда, загальною площею - 80,9 кв.м., житлова площа 41,0 кв.м., 1/23 літ. Г - сарай, літ. Ж - гараж.

- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_4 на 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_6 на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 3/8 частини житлового будинку літ. А кв. АДРЕСА_2 з наступними приміщеннями №2-3 коридор, площею 1,0 кв.м., № 2-4 коридор площею 2,7 кв.м., №2-6 житлова площею 15,9 кв.м., №2-8 житлова площею 15,8 кв. м., №І сходова клітина площею 2,3 кв.м., № ІІ сходова клітина площею 5,8 кв.м., № 2-1 коридор площею 4,6 кв.м., №2-3 - ванна - площею 3,6 кв.м., №ІІІ - веранда - площею 10,4 кв.м. загальною площею 62, 1 кв.м., житловою 31,7 кв.м., гараж літ. Ж.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Ізмаїльської міської ради № 898 від 08.07.2010 року 1/2 частина будинку по АДРЕСА_3 була приватизована у рівних частках між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а також двома синами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . В результаті приватизації сторони по справі отримали 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається з літ. А- кв. 2 приміщення № 1-коридор, №2 - ванна, №3 - коридор, №4 коридор, № 5- кухня, №6-житлова, №7-житлова, №8-житлова, №І - сходова клітина, №ІІ - сходова клітина, № ІІІ-веранда, загальною площею 80,9 кв.м., житлова площа 41,0 кв. м. 1/2 літ. Г-сарай, літ. Ж-сарай. 16.07.2010 року 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1 була зареєстрована за сторонами по справі. 18.02.2012 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано. 28.09.2015 року відповідач ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюб відповідачка взяла прізвище « ОСОБА_10 ». ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 бажають виділити свою долю із сумісного майна.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 були задоволені.

Розділено 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ. А- кв.2, приміщення №1- коридор, №2- ванна, № 3,4- коридори, №5 - кухня, №6 - житлова, №І сходова клітина, №7,8 - житлові, № ІІ - сходова клітина, №ІІІ - веранда, загальною площею - 80,9 кв.м., житлова площа - 41,0 кв.м, 1/2 літ. Г.- сарай, літ. Ж - гараж та передати на праві загальної часткової власності ОСОБА_1 - 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_4 - 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_6 1/8 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 3/8 частин житлового будинку літ. А - кв. АДРЕСА_2 з наступними приміщеннями №2-3 коридор, площею 1,0 кв.м., № 2- 4 коридор площею 2,7 кв.м., №2-6 житлова площею 15,9 кв.м., № 2- 8 житлова площею 15,8 кв.м., № І сходова клітина площею 2,3 кв.м., №ІІ сходова клітина площею 5,8 кв.м., №2-1 коридор площею 4,6 кв.м., №2-3- ванна - площею 3,6 кв.м., № ІІІ - веранда - площею 10,4 кв.м. загальної площею 62, 1 кв.м., житловою 31,7 кв.м., гараж літ. Ж.

Припинено право загальної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ. А - кв. № 2 приміщення №1 - коридор, № 2- ванна, № 3,4 коридори, № 5 кухня, № 6 - житлова, № І - сходова клітина, №7,8 - житлові, № ІІ - сходова клітина, № ІІІ - веранда, загальною площею - 80,9 кв.м., житлова площа 41,0 кв.м., 1/23 літ. Г - сарай, літ. Ж - гараж.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_4 - на 1/8 частину житлового будинку, ОСОБА_6 - на 1/8 частину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 3/8 частин житлового будинку літ. А кв. АДРЕСА_2 , з наступними приміщеннями: №2-3 коридор, площею 1,0 кв.м., № 2-4 коридор площею 2,7 кв.м., №2-6 житлова площею 15,9 кв.м., №2-8 житлова площею 15,8 кв. м., №І сходова клітина площею 2,3 кв.м., № ІІ сходова клітина площею 5,8 кв.м., № 2-1 коридор площею 4,6 кв.м., №2-3 - ванна - площею 3,6 кв.м., №ІІІ - веранда - площею 10,4 кв.м. загальною площею 62, 1 кв.м., житловою 31,7 кв.м., гараж літ. Ж.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 закласти двірний отвір між приміщеннями № 4 - коридор і № 5- кухня, закласти двірний отвір між приміщеннями №ІІ сходова клітина та №7 - житлова , обладнати вхід до приміщення №7 - житлова.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, яка закріплена за житловим будинком з надвірними спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 та виділити в загальне користування ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 4,5 кв.м., межі якої вказані у висновку експерта.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, яка закріплена за житловим будинком з надвірними спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_3 та виділити в загальне користування ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 першу земельну ділянку загальною площею 77,9 кв.м. межі якої вказані у висновку експерта.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, яка закріплена за житловим будинком з надвірними спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 та виділити в загальне користування ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 другу земельну ділянку загальною площею 96,6 кв.м., межі якої вказані у висновку експерта (т.1, а.с.160-163).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ставила питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2019 року, ухвалення нового рішення про розподіл між нею та позивачами житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями у натурі на 3/8 та 1/8 частини, надавши ОСОБА_3 у натурі приміщення згідно додаткового висновку експерта, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.177-180).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили про залишення апеляційної скарги без задоволення (т.1, а.с.215-219).

Постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2019 року залишено без змін (т.2, а.с.50, 54-59).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 15.09.2021 року постанова Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, через неповідомлення відповідачки ОСОБА_3 про час і місце судового засідання (т.2, а.с.146-150).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 року визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Гірняк Л.А., Цюра Т.В. (т. 2, а.с 152). В подальшому, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці, 01.02.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С., Цюра Т.В. (т.2, а.с.213-214).

В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 року, судді Комлева О.С., Цюра Т.В. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т. 2, а.с.238-239).

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Драгомерецького М.М. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи суддя Драгомерецький М.М. був замінений на суддю Дришлюка А.І. (т.3, а.с.150).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.04.2024 року залучено до участі у справі в якості правонаступників відповідача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.3, а.с.151-152).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Петрова В.С. та третьої особи ОСОБА_2 , у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.153-164).

Крім того, Одеським апеляційним судом 22.05.2024 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про повідомлення позивача ОСОБА_6 та правонаступників відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про слухання справи 05.06.2024 року о 14 год.45 хв., що в сенсі ст. 128 ЦПК України є належним повідомлення (т.3, а.с.157-159, 161-163).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за участю з`явившихся учасників справи у відсутність інших учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виділення часток позивачів та відповідачки зі спільної сумісної власності у спірному житловому будинку підлягає з метою захисту прав співвласників та на підставі висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (т.1. а.с.158, 160-163).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За правилами ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частинами ',3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми закону виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18.06.2007 року № 55.

Статтею 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права шляхом здійснення поділу житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно.

У випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина нежитлового приміщення, що виділяється співвласнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, виділ може мати місце виключно при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Судом першої інстанції у справі було призначено будівельно - технічну та земельно-технічну експертизи (т.1, а.с.27,44).

Відповідно до висновку судової будівельно - технічної та земельно - технічної експертизи 089/2017 від 06.10.2017 року, запропоновано варіант розподілу 1/2 частини житлового будинку та надвірних споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

При запропонованому варіанті порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , межі земельних ділянок, що пропонується виділити позивачам: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та відповідачці ОСОБА_3 також описані.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що з клопотаннями про проведення повторної (додаткової) судової експертизи ОСОБА_3 до суду першої інстанції не зверталася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , крім того, ставила питання про призначення додаткової експертизи, на вирішення якої просила поставити питання про можливі варіанти розподілу в натурі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 на 1/8 та 3/8 частки.

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року у задоволенні вищевказаного клопотання було відмовлено. Ухвала суду набрала законної сили (т.2, а.с. 51-53).

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів (ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову з врахуванням експертного висновку №089/2017 від 06.10.2017 року, про розподіл сумісної власності, що міститься в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_3 щодо неналежного розгляду справи, без залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_2 , як співвласниці 1/2 спірного будинку, оскільки ухвалою суду від 21.11.2016 року ОСОБА_2 було залучено до участі у справі у якості третьої особи (т.1, а.с.22).

Стосовно надання ОСОБА_3 гаража, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції вмотивовано було застосовано варіант поділу житлового будинку з надвірними спорудами, відповідно до висновку експерта, що наявний в матеріал справи (т.1, а.с.58-72). Таким чином, суд не може здійснити перерозподіл вказаних часток та відійти від запропонованого варіанту експерта, оскільки це порушить частку однієї із сторін.

Крім того, із відповідним позовом ОСОБА_3 до суду не зверталася.

Відносно доводів апелянта щодо поділу мереж електроенергії, газопостачання та водопостачання, колегія суддів зазначає, що в експертному висновку зазначено, що кожна із сторін на підставі окремого проекту розробляє для себе мережі електроенергії, газопостачання, водопостачання, якщо в результаті поділу вони виявляться у протилежної сторони.

Стосовно порядку користування дахом спірного житлового будинку, то суд апеляційної інстанції вказує, що це приміщення загального користування, та будь-яких ознак перешкод у його використанні апелянтом, колегією суддів не вбачається.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги, а також його правонаступники, не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які апелянт посилався як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через перебування суддів Сегеди С.М., Громіка і Дришлюка А.І. у відпустках, повне судове рішення складено 12.08.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк