КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10874/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Яровенко Н. О.

від 25 березня 2024 року

у цивільній справі № 755/18295/23 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яким належить частина квартири. Власником іншої частини квартири є ОСОБА_1 . Належна співвласникам квартира є однокімнатною, загальною площею 33,4 кв.м. Відповідач перешкоджає позивачам користуватися квартирою. Після набуття права власності на частку в квартирі відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі не надає, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє ні позивачам, ні поліції, яка приїздила на їх звернення по допомогу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ключі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1073,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з позивачів на користь відповідача судовий збір. Зазначає, що позовною вимогою про вселення до квартири позивачі вводять суд оману, оскільки жити в цій квартирі вони не будуть, а процес використовують з метою тиску на відповідача. Загальна площа спірної квартири становить 33,4 кв.м, житлова площа складає 16,9 кв.м, в той час, як відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється 13,65 кв.м на особу. Також вважає, що, оскільки квартира складається з кімнати та кухні, а в квартирі проживає сім`я із чотирьох осіб, виділити окрему кімнату неможливо, з огляду на що вимога про вселення є нереалістичною. Вселення до квартири ще двох осіб порушить право на мирне володіння майном, виділити позивачам ідеальні частки в квартирі також неможливо.

У поданому відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність доводів скаржника, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказують, що ОСОБА_1 набув право власності на частку в квартирі пізніше набуття права власності на частку позивачами й був обізнаний про це, що зобов`язувало його не користуватись квартирою одноосібно на шкоду позивачам. Вважає, що відповідач не скористався своїм правом пред`явлення зустрічного позову у відповідності до положень ст. 193 ЦПК України та ст. 365 ЦК України, а обмежився відзивом на позов та запереченнями проти його задоволення. У разі пред`явлення зустрічного позову дійсна вартість квартири була б визначена експертним шляхом й відповідач, до вирішення спору сторін, зобов`язаний був би внести половину вартості квартири на депозитний рахунок суду. Натомість відповідач оцінив квартири в двічі менше - 814 320 320 грн, запропонував вирішити питання мирним шляхом листування про викуп належної позивачам квартири за 200 000 грн. Вважають, що у такий спосіб спір сторін мирним шляхом не вирішиться.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав та доводів. Просив рішення суду скасувати й відмовити в позові.

Позивачі направили клопотання про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-111.

ОСОБА_3 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-113.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно іншим співвласником частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

З відповіді від Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві від 12.12.2023 року наданої ОСОБА_3 вбачається, що перевіркою ІТС «Єдиний облік» ІПНП встановлено, що ОСОБА_3 дійсно 11.11.2023 р. та 12.11.2023 року звертався на спецлінію «102» Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві зі зверненням про те, що співвласники квартири АДРЕСА_1 не відчиняють двері. Звернення зареєстровані ЄО від 11.11.2023 р. № 55085 та ЄО від 12.11.2023 р. № 55182.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві надійшли матеріали ЄО від 11.11.2023 № 55085 та ЄО від 12.11.2023 № 55182 з яких вбачається, що ОСОБА_3 звертався на спецлінію «102» Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві зі зверненням про те, що співвласники квартири не відчиняють двері.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що в обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі не надає, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє позивачам. Водночас, заперечуючи проти позову відповідач визнав факт заміни замків на вхідних дверях та заперечує щодо вселення до спірної квартири позивачів, оскільки квартира є однокімнатною та в ній проживає його сім`я із чотирьох осіб. Відповідачем визнається той факт, що він заперечує щодо вселення позивачів до спірної квартири.

З огляду на встановлені обставини, суд вважав, що наявність самого факту заперечення відповідачем вселення до квартири, співвласниками якої є як позивачі так і відповідач, свідчить про порушення прав позивачів, наявність перешкод у користуванні квартирою, та дійшов висновку про те, що у відповідності до вимог статті 391 ЦК України позивачі мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення. При цьому судом відхилені доводи відповідача про нереалістичність вселення, як такі що не ґрунтуються на балансі інтересів сторін спору за встановлених судом обставин.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, алей особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17).

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном .

Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19.

Права власника житлового будинку, квартири визначено статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем частка у спільній квартирі набута у власність на підставі договору дарування від 28 липня 2022 року (а.с. 61). Водночас, як підтверджено відповідачем, замки на вхідних дверях були ним змінені лютому 2022 року, тобто до набуття ним прав власника. Між тим у лютому 2022 року прав власників набули позивачі.

Отже, відповідач набувши частку у праві власності спільної квартири пізніше позивачів, їх згоди, як того вимагає ст. 358 ЦК України, як співвласників не отримував, користується квартирою на власний розсуд й заперечує проти будь якого користування позивачами.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені обставини черговості набуття прав власника, зміни відповідачем замків на вхідних дверях до набуття ним прав на спільну квартиру й заперечень щодо вселення позивачів до спірної квартири колегія суддів вважає, що висновки суду щодо порушення прав позивачів є законними й обґрунтованими. Підстав за яких право власності позивачів не підлягає захисту в обраний спосіб відповідачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги щодо нереалістичності вимог про вселення колегія суддів вважає безпідставними, оскільки усуваючи перешкоди позивачам у доступі до майна, що перебуває у спільній власності із відповідачем, судом не вирішується питання щодо встановлення порядку користування квартирою, адже такі вимоги не заявлялися.

Ухвалення рішення у цій справі не є перешкодою для досягнення відповідної домовленості між співвласниками у позасудовому порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо проживання у квартирі двох неповнолітніх дітей ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки право користування дітей є похідним від права власності співвласника квартири, членом сім`ї якої вони є.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 8 серпня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик