Провадження № 2/357/905/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа : приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Цвинтарна Ірина Олександрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміни черговості одержання права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що упродовж 30 років вона проживала разом з ОСОБА_4 , перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, без реєстрації шлюбу. ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_1 у її квартирі в м. Городок Львівської області, разом приїздили в м. Біла Церква, робили ремонтні роботи у квартирі, спільно розпоряджалися коштами. ОСОБА_4 мав лише пенсійне забезпечення, а позивач продовжувала працювати, а тому спадкодавець фактично перебував на утриманні позивача. ОСОБА_4 переніс інсульт внаслідок чого довго хворів та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Його похованням займалася лише позивач. Спадкоємців першої черги у ОСОБА_4 не було. Із родичів у нього залишилися двоюрідна сестра ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 визнає, що позивач була дружиною ОСОБА_4 і має право на спадкування ісля смерті ОСОБА_4 .. Позивач в процесі розгляду даної справи дізналася, що племінниця ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, хоча ні позивач, ні ОСОБА_4 не підтримували з нею відносин. А тому, позивач, з урахуванням цього, під час підготовчого провадження, уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_1 з 1993р. по день смерті ОСОБА_4 та встановити ОСОБА_1 право на спадкування, як спадкоємцю другої черги.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Погорілий В.О., заперечуючи позовні вимоги, направив суду відзив де зазначив, що позовні вимоги є не доведеними, відсутні докази, що позивач проживала із спадкодавцем протягом останніх 30 років, та посилаючись на практику ВС, зазначив, що відсутні докази в підтвердження сукупності фактів : 1) здійснення опіки над спадкоємцем; 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Процесуальні дії та рішення у справі.

10.01.2024 року суддею відкрито провадження у даній справі, в загальному порядку (а.с.35).

24.01.2024 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Кісь О.Р. про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції (а.с.40-41).

24.01.2024 року ухвалою суду було витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного округу Київської області Цвинтарної І.О. копію спадкової справи. (а.с.42-43).

31.01.2024 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.47-63).

20.02.2024 року, під час підготовчого провадження у справі, представник позивача направила суду уточнену позовну заяву та клопотання про залучення співвідповідача (а.с. 78-82).

06.03.2024 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача та залучено співвідповідача ОСОБА_3 (а.с.89-90).

12.04.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 , адвоката Погорілого В.О. (а.с.110-112).

29.04.2024 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження у даній справі (а.с.117-118).

29.04.2024 року було задоволено клопотання про допит свідка в режимі відеоконференції з Городецьким районним судом Львівської області (а.с.119-120).

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Кісь О.Р., підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 визнала позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Погорілий В.О. позов не визнали.

Третя особа приватний нотаріус Цвинтарна І.О. подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.96).

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, копію спадкової справи № 96/2023, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , актовий запис про смерть №177 від 12.04.2023р., місце смерті : Львівська область м. Городок (а.с.8).

Встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 . (а.с.6-7)

Встановлено, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване з 2002 року у АДРЕСА_2 , але фактично він проживав до дня смерті в АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується довідкою ОСББ «Авіатор-94» (а.с.12) та визнається відповідачами.

Встановлено, що ОСОБА_4 мав захворювання: хронічну серцево-судинну недостатність ІІІ ст. та атеросклеротичний кардіосклероз, внаслідок чого й помер. Час між початком захворювання і смертю близько трьох років. Наведене підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть№3 від 10.04.2023р. (а.с.11).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 займалася похованням ОСОБА_4 . Наведене підтверджено виданим на її ім`я бланком замовлення з підтвердженням оплати авансу за надгробний пам`ятник (а.с.13.)

Судом встановлено, що в розпорядженні позивача перебувають оригінали документів (договір дарування квартири, технічна документація на квартиру, договір про пенсійний депозит), що належали померлому спадкодавцю ОСОБА_4 (а.с.14-18).

Встановлено, що позивач, після смерті ОСОБА_4 , оплатила заборгованість по комунальним послугам в сумі 3000 грн. в квартирі, що належала спадкодавцю (а.с.20).

Встановлено, що 07.09.2023 р. за заявою відповідача ОСОБА_3 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа №96/2023 щодо майна її померлого дядька ОСОБА_4 (а.с.48).

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 не залишив заповіту, а отже, не розпорядився своїм майном за життя .

З матеріалів спадкової справи №96/2023 вбачається, що спадкоємців першої черги за законом у померлого немає. Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулися позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що спадкоємцями за правом представлення (ст. 1266 ЦК України) щодо майна померлого ОСОБА_4 є відповідач ОСОБА_2 , як його двоюрідна сестра та відповідач ОСОБА_3 , як племінниця спадкодавця.

Відповідач ОСОБА_2 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зазначаючи, що з морально-етичних принципів вважає, що саме позивач має спадкувати після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 .

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Позивач суду пояснила, що 15 років вона проживала із ОСОБА_4 , як подружжя, в одному помешканні, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт в квартирі де проживали в АДРЕСА_1 , а також, робили ремонт в квартирі, що належала ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 , їздили разом відпочивати, неодноразово були в ОСОБА_5 на відпочинку. Щороку вона разом з ОСОБА_4 на весні приїздили в м. Біла Церква, завжди прибирали на кладовищі, доглядали могили його родичів, поминали. 3-4 рази на рік ОСОБА_4 їздив до м. Біла Церква і майже завжди його супроводжувала позивач. В грудні 2021 року ОСОБА_4 переніс інсульт, тривалий час лікувався, відновлював стан, погано ходив. Позивач самостійно його доглядала, допомагала виконувати всі призначення лікарів, наймала реабілітолога, який приїздив зі Львова. Ніхто з родичів не допомагав доглядати і виходжувати після інсульту ОСОБА_4 . Більше 12 років ОСОБА_4 не спілкувався з племінницею ОСОБА_3 , бо між ними давно виник конфлікт. Ніяких домовленостей з родичами з приводу свого майна ОСОБА_4 не мав. Позивач і ОСОБА_4 підтримували родинні відносини з ОСОБА_2 . Позивач почала приїздити з ОСОБА_4 в м. Біла Церква з 1993 року, була знайома з його родичами. Позивач надала фото, які були зроблені в м. Біла Церква в різні пори року, на деяких світлинах зображені позивач разом з ОСОБА_4 . Позивач стверджує, що інших жінок в нього не було, на постійній основі ОСОБА_4 переїхав проживати в квартиру до позивача в травні 2008 року і з того часу вони не розлучалися, аж до смерті ОСОБА_4 . Організацією поховання ОСОБА_4 займалася позивач, яка сповістила близьких і знайомих про смерть, зателефонувала і повідомила ОСОБА_2 про смерть її брата, про дату поховання та просила повідомити інших родичів, з якими контактів у неї не було.

Відповідач ОСОБА_2 , яка згідно ст. 92 ЦПК України, була допитана судом в якості свідка, суду показала, що її двоюрідний брат ОСОБА_4 проживав однією сім`єю з позивачем, вони разом приїздили в м. Біла Церква. Свідок з ними разом доглядали могили померлих родичів, завжди зустрічалися на поминальні дні на кладовищі, спілкувалися, ходили в гості до ОСОБА_2 . З кінця 1990 х років ОСОБА_4 почав приїздити в м. Біла Церква разом з ОСОБА_1 , відносився до неї, як до своєї дружини. Всі родичі знали, що ОСОБА_1 дружина ОСОБА_4 . Зі слів самого ОСОБА_4 свідку відомо, що він не спілкувався з племінницею через майновий спір, бо ОСОБА_4 власним коштом допоміг своїй племінниці, переоформив документи успадкованої квартири на племінницю, яка не віддала своєму дядьку його частки. Позивач в телефонній розмові повідомила ОСОБА_2 , що ОСОБА_4 переніс інсульт, тяжко хворий, розповідала про лікування, і ОСОБА_2 в 2021 році особисто повідомила ОСОБА_3 про ці обставини, а також, повідомила, що ОСОБА_4 в реанімації, а потім повідомила про його смерть. .

Відповідач ОСОБА_3 , яка згідно ст. 92 ЦПК України, була допитана в судовому засіданні в якості свідка, суду повідомила, що зі слів родичів знає, що у дядька ОСОБА_4 було дві жінки і обидві на ім`я « ОСОБА_6 », але в м. Біла Церква він приїздив з ОСОБА_1 , бо вона була молодша і її краще сприймала бабуся. ОСОБА_3 в дитячому віці бачила ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір ОСОБА_3 , на похоронах була присутня позивач ОСОБА_1 , але похованням матері ОСОБА_3 , займався ОСОБА_4 , як брат померлої. Свідок ствердила, що жодного разу не була в м.Городок де мешкав ОСОБА_4 , не була присутня на похованні дядька, і не приїздила на могилу пізніше. ОСОБА_2 повідомила про смерть ОСОБА_4 . Свідок ОСОБА_3 ствердила, що 12 років не спілкувалася з ОСОБА_4 , а цікавилася його здоров`ям у ОСОБА_2 , все про життя дядька свідку відомо зі слів родичів, зокрема, тітки ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_7 , яка проживала по сусідству з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 в м. Городок Львівської області, суду показала, що 30 років знайома з позивачем, знає, що ОСОБА_4 був військовим, разом служив з ОСОБА_1 , а потім вони почали разом проживати в цивільному шлюбі, вели спільно господарство, разом їздили відпочивати на море, в Карпати, часто їздили в м. Біла Церква, де ОСОБА_4 , мав майно, родичів, і де захоронені його батьки. ОСОБА_4 хворів, переніс інсульт, лежав в госпіталі, потім позивач наймала реабілітолога, який приїздив зі ОСОБА_8 . Позивач повністю займалася здоров`ям свого чоловіка, належно доглядала його. В грудні 2021 року ОСОБА_4 захворів, переніс інсульт з тяжкими наслідками, був в госпіталі, а потім дома. Обставини інсульту і процес лікування свідку відомо, оскільки чоловік свідка теж приблизно в один період із ОСОБА_4 лікувалися в госпіталі і ОСОБА_7 часто зустрічала позивача та спілкувалася з нею з даного приводу.

Допитана судом свідок ОСОБА_9 , яка перебуває в родинних відносинах із ОСОБА_3 , суду повідомила, що ОСОБА_4 приїздив зі ОСОБА_8 , декілька разів вони зустрічалися на поминальні дні на кладовищі, він був разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 , яку свідок бачила 15 років тому. Свідок, надаючи суду покази не могла визначитися, чи ОСОБА_1 є співмешканкою ОСОБА_4 , чи супроводжуючою особою. Свідок ніколи не була дома у ОСОБА_4 , все про життя ОСОБА_4 знає зі слів людей, яких не змогла суду назвати, а тому її покази суд оцінює критично.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).

Предметом позову у даній справі, є вимоги позивача про: встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем з 1993 року; зміна черговості у спадкуванні після смерті спадкодавця шляхом визнання її права на спадкування за законом як спадкоємиці другої черги.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно п.ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

На підтвердження своїх доводів позивач надала до суду: довідку ОСББ «Авіатор-94» (а.с.12) , з якої слідує, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване з 2002 року в АДРЕСА_2 , але фактично він проживав до дня смерті в АДРЕСА_1 , і наведене визнали відповідачі; факт перебування в розпорядженні позивача особистих документів ОСОБА_4 (договір на вклад в ПАТ «Державний ощадний банк», документи в підтвердження права власності на квартиру); оплата позивачем боргу з комунальних платежів в квартирі, власником якої був ОСОБА_4 , вже після смерті спадкодавця; докази отримання позивачем лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; докази понесених витрат на поховання ОСОБА_4 ; чисельні спільні фото, деякі з них зроблені в м.Біла Церква.

Також, допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 , підтвердила спільне проживання свого двоюрідного брата ОСОБА_4 із ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та дружини, тривалий час, приблизно з кінця 1990-х років початку 2000-х р.р., а також, свідок ОСОБА_7 підтвердила факт проживання ОСОБА_4 з позивачем однією сім`єю.

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи позовні вимоги, не надала жодного належного та допустимого доказу своїх заперечень, не скористалася правом на витребування доказів судом. У відзиві представник відповідача ОСОБА_3 посилається на практику ВС в аналогічних справах та проводить аналіз доказів сторони позивача. При цьому, відповідач ОСОБА_3 визнає, що знайома із ОСОБА_1 , бачила її разом з ОСОБА_4 коли ті приїздили в м. Біла Церква. Також, відповідач визнає, що ОСОБА_4 постійно мешкав в м. Городок Львівської області, де відповідач ОСОБА_3 не була жодного разу. Відповідач визнає, що була обізнана про хворобу і смерть свого дядька, але не їздила до нього, не спілкувалася з ОСОБА_4 дванадцять років.

Отже, суду не надано жодного доказу в спростування позиції/вимоги сторони позивача про проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , про ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, відпочинку, спільного харчування, участь у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги та тяжку хворобу протягом близько трьох років до дня смерті ОСОБА_4 . В лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_4 зазначена причина смерті та приблизний час (3 роки) між початком захворювання і смертю (а.с.11), свідки підтвердили, що після інсульту, з грудня 2021 року, ОСОБА_4 потребував сторонньої допомоги, погано рухався, мав тяжкі наслідки хвороби. Відповідач ОСОБА_3 не була присутня в цей період життя її дядька, вони не спілкувалися, а тому може лише припускати і висловлювати власні міркування наведеним обставинам, однак доказування не може базуватися на припущеннях.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем позивач пов`язує з можливістю спадкування за законом майна померлого.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 1266 ЦК України передбачено спадкування за правом представлення. Зокрема, частиною 3 даної статті передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

А підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

В даному випадку, безпорадний стан спадкодавця зумовлений його тяжкою хворобою, перенесений інсульт став наслідком порушення рухової діяльності, тому він потребував реабілітації, стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судом встановлено, що спадкоємців першої черги у ОСОБА_4 не має. Він до дня смерті проживав в помешканні позивача по АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_2 , яка підтримувала родинні відносини зі своїм братом, позов визнала повністю, а відповідач ОСОБА_3 не спростувала в належний спосіб позиції позивача та не довела того, що ОСОБА_4 , наприклад, мав інше місце проживання, чи іншу сім`ю, мав окремий бюджет та самостійно піклувався про своє майно, чи мав задовільний стан здоров`я і раптову смерть та його поховання було організоване зусиллями інших осіб.

При цьому, суд вважає, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 саме з 1993 року не доведено та спростовано поясненнями самої ОСОБА_1 , яка зазначила, що була знайома із ОСОБА_4 з початку 1990-х років, а почали постійно проживати в одному помешканні з травня 2008 року. Однак, позивач не надала доказу наведеному, тобто визначити дату з якої сторони почали мешкати разом не можливо. Свідки суду ствердили, що позивач перебувала в цивільному шлюбі із ОСОБА_4 більше 10 років. А тому аналізуючи надані докази по справі в їх сукупності (покази свідків, письмові докази), суд вважає, що під час розгляду даної справи доведеним є факт проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання за нею права на спадкування за законом після смерті спадкодавця разом зі спадкоємцями другої черги за правом представлення, тобто разом із племінницею ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що протягом тривалого часу позивач опікувалась спадкодавцем, який потребував сторонньої допомоги, інших осіб, які були б зареєстровані чи проживали разом із спадкодавцем в одному помешканні на час відкриття спадщини, не має. Доказів в спростування наведеного суду не надано.

З огляду наведеного вище, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Позивач не ставила питання про відшкодування їй судових витрат.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81,89, 141, 258- 265, 315, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :
Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Надати ОСОБА_1 право на спадкування після спадкодавця ОСОБА_4 разом із спадкоємцями другої черги.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 09.08.2024 року

Суддя О. Я. Ярмола