П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року місто Київ

справа № 359/1680/21

провадження №22-ц/824/6923/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Біликом Григорієм Івановичем,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Яковлєвої Л.В.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по 12 вересня 2020 року; змінити черговість одержання права на спадкування для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , включивши ОСОБА_1 до кола спадкоємців першої черги за законом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 49 років через хронічну хворобу серця помер цивільний чоловік позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З ОСОБА_6 позивач проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 1997 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом 23-років позивач разом з ОСОБА_6 проживали як чоловік та жінка, спочатку з 1997 року по 2015 рік за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2015 року по день смерті в квартирі АДРЕСА_2 .

Проживаючи разом в період часу з 1997 року, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, працювали разом, піклувалися один про одного, разом відвідували своїх друзів та родичів, їздили на відпочинок.

ОСОБА_6 мав серйозні проблеми із здоров'ям, проблеми з серцем, гіпертонічну хворобу. ОСОБА_6 знаходився на лікуванні у стаціонарному режимі у період з 9 вересня 2019 року по 17 серпня 2020 року. При надходженні у стаціонарне відділення пацієнт був недієздатний та у стані неможливості до самообслуговування. Функції догляду на період лікування здійснювала ОСОБА_1 . ОСОБА_6 був поставлений діагноз: вегето-судинна дистонія кардіального типу, гіпертонічний криз, серцева недостатність II ст. Після обстеження від 9 вересня 2019 року у ОСОБА_6 було виявлено післяінфарктну роботу серця.

У зв'язку із суттєвим погіршенням стану здоров'я у 2017 році ОСОБА_6 проходив курс інтенсивного лікування в Центрі відновлення медицини МедЛюкс.

Увесь час, особливо протягом останніх років, у період загострення хронічних захворювань, позивач здійснювала догляд за ОСОБА_6 , робила медичні маніпуляції в той час, коли він потребував сторонньої допомоги, матеріально утримувала його.

Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно для реалізації спадкових прав позивача як спадкоємця після смерті чоловіка ОСОБА_6 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1997 року по 12 вересня 2020 року.

Змінено черговість у праві на спадкування для ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 , включивши ОСОБА_1 до кола спадкоємців першої черги за законом.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Білик Г. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити. В апеляційній скарзі зазначає про те, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, неналежним чином оцінив надані докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту проживання однією сім`єю. Суд необґрунтовано зазначив, що показання свідків щодо проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю, наявність спільних фотографій, акт від 4 жовтня 2019 року, є достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та ОСОБА_6 . Інших обґрунтованих доказів щодо встановлення факту проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю в оскаржуваному рішенні суду не зазначено.

В матеріалах справи відносно ОСОБА_6 відсутні дані щодо встановлення над ним опіки чи піклування у зв'язку з його безпорадним станом. У довідці ТзОВ «Діагностичний центр «Євромедіка» від 17 серпня 2020 року відсутні записи - рекомендації щодо догляду та піклування у зв'язку з його безпорадним станом. Матеріали справи не містять та позивачкою не надано належних, допустимих, письмових (медичних) доказів, висновків судово-медичних експертів на підтвердження перебування спадкодавця ОСОБА_6 у безпорадному стані та неможливості здійснення догляду за собою, тому немає підстав для задоволення вимоги про зміну черговості права на спадкування. Доводи позивачки про те, що вона тривалий час опікувалась спадкодавцем та надавала допомогу, не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні ч.2 ст.1259 ЦК України, без установлення сукупності всіх юридичних фактів, обумовлених даною нормою.

Крім того, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції, помилково встановив факт спільного проживання на підставі ст.74 СК України з 1997 року, оскільки такий факт міг бути встановлений лише з набранням чинності новим ЦК України з 1 січня 2004 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Білик Г.І. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чемерис І.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про день і час розгляду справи повідомлена шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, направлене судове повідомлення повернулася до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України дає підстави вважати повідомлення врученим адресату.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період часу з 1997 року по 12 вересня 2020 року проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 49 років ОСОБА_6 помер.

21 вересня 2020 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Дідок В.В. у зв'язку зі смертю ОСОБА_6 на підставі заяви ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 26/2020.

Також із заявами про прийняття спадщини звернулись 24 вересня 2020 року мати ОСОБА_6 - ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_4 донька померлого - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яку прийняла ОСОБА_2 , спадкоємець за заповітом, шляхом звернення до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Дідок В.В. з заявою про прийняття спадщини.

Крім того, судом установлено, що починаючи з 2017 року ОСОБА_6 почав тяжко хворіти та через це вже не міг самостійно заробляти на своє життя, у зв`язку з чим перебував на повному матеріальному утриманні та забезпеченні цивільної дружини ОСОБА_1 , яка, крім того, доглядала за ним, забезпечувала відвідування лікарів та надавала призначене лікування, забезпечувала побутові потреби ОСОБА_6 , годувала, мила та одягала його.

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю клініка «Діагностичний центр «Євромедікал» від 17 серпня 2020 року ОСОБА_6 в період часу з 9 вересня 2019 року по 17 серпня 2020 року перебував на лікуванні у стаціонарному відділенні з діагнозом: вегето-судинна дистонія кардіального типу, гіпертонічний криз, серцева недостатність II ступеня.

Крім того, у довідці засвідчено наступне: 1) при надходженні у стаціонарне відділення пацієнт ОСОБА_6 був недієздатним та у стані неможливості до самообслуговування; 2) функції догляду на період лікування ОСОБА_6 у клініці здійснювала ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про встановлення спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в період часу з 1997 року по 12 вересня 2020 року як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу є обґрунтованими та доведеними наданими позивачем доказами, а саме показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , показами допитаної в якості свідка самої ОСОБА_1 , актом обстеження житлових і матеріально-побутових умов, складеного 4 жовтня 2020 року депутатом Бориспільської міської ради Мельником В.Й., фотознімками.

Задовольняючи вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із того, що останній протягом тривалого часу безперервно хворів, був у тяжкому стані та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, які надавала і забезпечувала саме ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що будь-яка інша особа, в тому числі мати ОСОБА_6 - ОСОБА_4 піклувалась та забезпечувала б ОСОБА_6 під час його безпорадного стану, пов`язаного з важкою триваючою хворобою. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції вважав можливим віднести ОСОБА_1 до кола осіб, які мають права спадкування першої черги за законом.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст.1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом всієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини ( ст.1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 виснував, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичи, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року до дня смерті ОСОБА_6 , що підтверджено показами свідків, письмовими доказами та світлинами.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі ( частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Суд першої інстанції зазначено не врахував, та безпідставно встановив факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до 1 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення встановленого судом факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з 1997 року до 1 січня 2004 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позивачем вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з 1 січня 2004 року до моменту смерті останнього.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_6 , а надані позивачем докази покази свідків та спільні фотографії не є достатніми докази для доведення такого факту, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішенні і відмови ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог, з огляду на наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_1 показала, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю з 1996 року мали спільний бюджет, вели спільне господарство, піклувалися один про одного. До 2017 року ОСОБА_6 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, після чого почалися проблеми з yjufvb, важко ходив, переважно ходив за допомогою позивача. З 2017 року почали сильно проявлятися хвороби, пов'язані з тиском та серцем, з 2018 року ОСОБА_6 стало гірше, траплялись різкі погіршення самопочуття, у зв'язку з чим викликали швидку допомогу. З 2019 року ОСОБА_6 майже постійно знаходився в лікарні, пересуватись без її підтримки вже не міг, в побуті сам не справлявся, вона доглядала за ним, забезпечувала ті підтримувала лікування, мила, переодягала його.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .. ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що тривалий час знали ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , які завжди були разом, мали гарні стосунки між собою, проживали разом, спільно купували речі, машини, робили ремонти, доглядали батька ОСОБА_6 . Починаючи з 2017 року стан здоров'я ОСОБА_6 погіршився, він скаржився на погане самопочуття, тиск, серце, важко дихав та повільно пересувався. Останнім часом ОСОБА_6 багато хворів та часто лежав у приватних та державних лікарнях, в 2020 році ОСОБА_6 вже сам пересуватись і обслуговувати себе не міг, за ним повністю доглядала ОСОБА_1 , яка ОСОБА_6 і поховала. Крім того, свідки пояснили, що родичі ОСОБА_6 не помагали, з матір'ю останній практично не спілкувався, між ними були погані стосунки.

З епікризу, складеного лікарем клініки «Діагностичний центр «Євромедікал», вбачається, що ОСОБА_6 знаходився на лікуванні у стаціонарному режимі у період з 9 вересня 2019 року по 17 серпня 2020 року, при надходженні у стаціонарне відділення пацієнт був недієздатний та у стані неможливості до самообслуговування; функції догляду на період лікування здійснювала ОСОБА_1 .

Згідно акту обстеження житлових та матеріально-побутових умов, складеного депутатом Бориспільської міської ради ОСОБА_13 , дружина померлого ОСОБА_6 . ОСОБА_1 проживала по АДРЕСА_3 з покійним чоловіком ОСОБА_6 останні п'ять років за цією адресою ( а.с.34 т.1).

Про те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 існували сімейні стосунки свідчать численні світлини за багато років.

Зазначені докази дають підстави стверджувати, що дійсно протягом тривалого час, починаючи з 1 січня 2004 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Суд установив, що спадкодавець помер у віці 49 років після тривалої хвороби, через яку ОСОБА_6 не міг самостійно забезпечити умови життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, які йому надавала ОСОБА_1 .

Безпорадний стан ОСОБА_6 підтверджується випискою з історії хвороби останнього, підписаної лікарем клініки «Діагностичний центр «Євромедікал», зі змісту якої слідує, що ОСОБА_6 при надходженні у вересні 2019 року у стаціонарне відділення пацієнт був недієздатний та у стані неможливості до самообслуговування. У лікарні ОСОБА_6 перебував майже рік, функції догляду за ОСОБА_6 на період лікування здійснювала ОСОБА_1 .

Причина смерті ОСОБА_6 хронічна ішемічна хвороба серця.

Допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .. ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що останніми роками ОСОБА_6 погано себе почував, у зв`язку з наявною у нього хворобою серця, хворобою ніг, ОСОБА_6 пересувався лише за допомогою ОСОБА_1 , яка була завжди поруч з спадкодавцем.

Не встановлення над ОСОБА_6 до його смерті опіки, з урахуванням наданих позивачем доказів, що підтверджують безпорадний стан ОСОБА_6 , його потребу у сторонній допомозі, та надання такої допомоги ОСОБА_1 , в тому числі і матеріальне утримання, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про зміну одержання права на спадкування.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на спростування безпорадного стану ОСОБА_6 не надала.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , включивши ОСОБА_1 до кола спадкоємців першої черги за законом, є правильним.

В той же час висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення судового збору з обох відповідачів не ґрунтується на вимогах закону. Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання позовної заяви, підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках. Відповідно рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Біликом Григорієм Івановичем, задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року змінити, виключити встановлений судом першої інстанції факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з 1997 року до 1 січня 2004 року.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 908 грн. з кожної.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 12 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус