Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4635/24
Провадження №: 2-з/332/4/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 р. м. Запоріжжя

Суддя Заводського районного суду м. Запоріжжя Блажко У.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 , подана його представником ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом тимчасової заборони вивезення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , за межі України до набрання законної сили судовим рішенням по даній цивільній справі.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що з 13 лютого 2016 року він та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області по справі № 314/890/21, яке набрало законної сили 31.05.2021, шлюб між заявником та ОСОБА_4 розірваний. Після розлучення донька проживала з матір`ю у м. Запоріжжі. На початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну ОСОБА_5 разом з дочкою виїхали до Польщі. У період проживання дитини у м. Запоріжжі ОСОБА_1 спілкувався з дочкою, вже декілька місяців дитина проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей Вільнянської міської ради із заявою про визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 разом із ним. Крім того, донька зарахована до 1-го класу ОЗО Матвіївський ЗНВК «Всесвіт» МСР. Заявник також вказав, що має намір звернутися до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 із позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та заборони вивозу дитини ОСОБА_3 за кордон. Вважає, що під час дії воєнного стану ОСОБА_4 може безперешкодно вивезти дитину за межі України без згоди батька, тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали, що додані до неї, суд зазначає таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З поданої до суду заяви та доданих до неї документів не вбачається, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Так, на дату подання заяви про забезпечення позову донька заявника, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до листа Опорного закладу освіти «Матвіївський загальноосвітній навчально-виховний комплекс «Всесвіт» Матвіївської сільської ради від 01.08.2024 № 02-31/02-31/473 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до 1-го класу даного учбового закладу.

Заявником не наведені фактичні дані, які б свідчили про заперечення матері дитини ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини з батьком. Суд критично ставиться до твердження ОСОБА_1 , що вивезення дитини матір`ю до Польщі на початку повномасштабного вторгнення військ рф в Україну без згоди заявника свідчить на користь того, що мати має намір вивезти дитину за межі України у даний час. Суд розцінює факт вивезення дитини до Польщі як дії матері, направлені на забезпечення безпеки дитини під час повномасштабного вторгнення.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Заявник зазначив, що має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини з батьком та заборону вивозу дитини ОСОБА_3 за кордон.

Отже, спосіб забезпечення позову, про який заявляє заявник, а саме, встановлення тимчасової заборони вивезення дитини ОСОБА_3 , є тотожним задоволенню позовних вимог, на яких має намір наполягати заявник, що виключає можливість задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено про те, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Отже, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову обраним заявником способом та недоведеність існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту або поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 153, 260, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову у цивільній справі № 332/4635/24 відмовити.

Ухвала набирає законної чинності з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя У. В. Блажко