ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року місто Київ

Справа № 758/12228/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12188/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року (ухвалене у складі судді Диби О. В., повне рішення складено 16 квітня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01.02.2022 у м. Києві на перехресті вул. С.Скляренка - вул. Сирецька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалами Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2023 кримінальні провадження стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закриті на підставі ст. 46 КК України у зв`язку із примиренням із потерпілим.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу вартість відновлювального ремонту пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди автомобіля позивача становить 642 448,69 грн, ринкова вартість автомобіля до ДТП складала 276 988,80 грн, а після ДТП - 40 739,99 грн.

Оскільки вартість ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля, автомобіль вважається фізично знищеним, проте позивач із цим не згоден, у зв`язку із чим позивач бажав би отримати різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що становить 236 248,81 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», 08.06.2023 позивач звертався до вказаної страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Крім того, позивач звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, проте отримав відмову з посиланням на пропуск встановленого строку для подання вказаних заяв.

Натомість позивач не погоджується з такою відмовою, посилаючись на те, що до останнього моменту вважав винним у дорожньо-транспортній пригоді тільки себе, тому у відповідності до норм чинного законодавства не подавав жодних заяв. Проте як стало відомо позивачу 12.04.2023 з витягу з ЄРДР, вину другого учасника дорожньо-транспортної пригоди - ОСОБА_3 також було встановлено в ході кримінального провадження.

На підставі викладеного, враховуючи вину обох водіїв під час дорожньо-транспортної пригоди, позивач просить стягнути із відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» суму страхового відшкодування у розмірі 118 124,41 грн, а також витрати понесені на проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 4 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 в інтересх ОСОБА_2 14 травня 2024 року направила засобами поштового зв`язку на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року в повному обсязі та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме стягнути із ПрАТ «СК «ВУСО» суму страхового відшкодування у розмірі 118 124,41 грн, а також витрати понесені на проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 4 000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 вказує, що річний строк на звернення позивача як потерпілого до страхової компанії за страховим відшкодуванням пропущений через незалежні він нього причини, оскільки вина іншого водія встановлена лише 24 травня 2023 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва, а тому до цього часу у позивача не було підстав для звернення та/або повідомлення страхової компанії про ДТП через відсутність у позивача статусу потерпілої від ДТП особи. При цьому пропуск такого річного строку не позбавляє його права на відшкодування шкоди від страховика в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції- залишити без змін як таке, що ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивач не має права на стягнення витрат на проведення оцінки пошкодженого КТЗ, оскільки вона замовлена та отримана до звернення до суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.11).

01.02.2022 близько 19 години у м. Києві на перехресті вул. С.Скляренка - вул. Сирецька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2023 (головуючий суддя Касьян А.В.) Сидоренка Р.С. звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, кримінальне провадження №0000262 закрито.

Водночас як убачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.106), 12.04.2023 до реєстру внесено відомості про кримінальне провадження №0001492, відкритого на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення вчиненого стосовно ОСОБА_2 , а саме спричинення йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2023 (головуючий суддя Жежера О.В.) ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, кримінальне провадження №0001492 закрито.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно звіту №55/54.06.23 про оцінку вартості матеріального збитку, складеного 19.06.2023 ФО-П ОСОБА_5 (а.с.19-36), вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , становить 642 448,69 грн, вартість матеріального збитку - 276 988,80 грн, ринкова вартість автомобіля до пошкодження - 276 988,80 грн, ринкова вартість автомобіля після пошкодження - 40 739,99 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» (а.с.18), 08.06.2023 позивач звернувся до вказаної страхової компанії із заявами про дорожньо-транспортну пригоду та про виплату страхового відшкодування (а.с. 37-39).

Згідно відповіді ПрАТ «СК «ВУСО» від 20.06.2023, направленої позивачу 21.06.2023, останньому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на пропуск встановленого строку для звернення з відповідною заявою (а.с.40).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 1909-IX).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Тобто водій транспортного засобу, причетний до ДТП має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. (стаття 34 Закону №1961-IV).

Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач правомірно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки останнім було пропущений річний строк на подання заяви про страхове відшкодування. При цьому судом визнано безпідставними посилання позивача на відсутність в нього обов`язку повідомляти страхову компанію винної особи про дорожньо-транспортну пригоду з огляду на положення пункту 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Також суд першої інстанції визнав поведінку позивача суперечливою, оскільки позовна заява фактично обґрунтована тим, що позивач не звертався до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки вважав лише себе винним у ДТП.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів, переглядаючи дану справу, враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, який полягає в такому.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущений через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Відтак аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

Колегія суддів також враховує, що в правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця ДТП триває довше за один рік, а тому визначення належної правової поведінки особи у відносинах, що складають в момент ДТП є часто складним.

З урахуванням цього, не звернення позивача із заявою про страхове відшкодування до моменту встановлення винуватої в ДТП особи, не може свідчити про його недобросовісну чи суперечливу поведінку, оскільки лише потерпілі від ДТП особи мають право на страхове відшкодування. Відтак необізнаність особи про свій статус як потерпілого, а рівнозначно переконання щодо власної вини, у ДТП унеможливлює реалізацію нею своїх прав та обов`язків потерпілого відповідно до Закону № 1961-IV.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що ДТП мало місце 01 лютого 2022 року (а. с. 12).

З 01 лютого 2022 року по 15 лютого 2022 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні (а. с. 41).

Колегія суддів звертає увагу, що обопільна вина водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у ДТП встановлена ухвалами Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року у справах № 756/4897/23 та № 756/4896/23 відповідно (а. с. 103-104).

Таким чином, на момент реального отримання ОСОБА_2 статусу потерпілого від ДТП вже сплив річний строк потерпілого на звернення із заявою про здійснення страхового відшкодування. Разом із цим, вказана обставина не позбавляє позивача права на відшкодування завданих йому збитків у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про здійснення страхового відшкодування позивач ОСОБА_2 звернувся 08 червня 2023 року (а. с. 37-38). При цьому звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к).

Враховуючи, що позивач у досить короткі строки (протягом 15 днів) з дня постановлення ухвал Оболонським районним судом, якими встановлена вина обох водії у виникненні ДТП, звернувся до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування, колегія суддів вважає, що поведінка позивача є послідовною та добросовісною, а тому позивач має право на судовий захист шляхом стягнення страхового відшкодування із страховика винної особи.

Щодо розміру відшкодування колегія суддів виходить зі звіту № 55/54.06.23 від 19 червня 2023 року «Про оцінку вартості матеріального збитку», виконаного ФОП ОСОБА_5 на замовлення позивача ОСОБА_2 , відповідно до якого:

- ринкова вартість КТЗ до пошкодження становить 276 988,8 грн;

- вартість відновлювального ремонту КТЗ становить 642 448,69 грн;

- ринкова вартість КТ після пошкодження становить 40 739,99 грн (а. с. 19).

Як вбачається із полісу ОСЦПВВНТЗ серії ЕР № 203001431 від 02 березня 2021 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen CC НОМЕР_3 застрахована за шкоду майну на суму 130 000 грн (а. с. 18).

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, розмір завданого збитку для позивача становить 236 248,81 (276 988,88 - 40 739,99) грн, а враховуючи обопільну виду водіїв у виникненні ДТП позивач має право на відшкодування половини від вказаної суми, а саме 118 124,41 грн, що менше ліміту відповідальності.

Відповідачем не спростовано вказаного звіту чи визначеного розміру заподіяних збитків. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на порушення позивачем Національного стандарту при проведенні оцінки не на дату ДТП є неспроможними, оскільки не свідчать про помилковість наданого позивачем Звіту, а також не вказують на конкретні відмінності які б могли мати місце при проведенні оцінки вартості КТЗ станом на дату ДТП, внаслідок чого колегією суддів не беруться до уваги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення страхового відшкодування підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог.

Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року у цій справі, то додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року також слід скасувати.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1201,25 грн (а. с. 7) та апеляційної скарги у розмірі 1818 грн (а. с. 155), а всього 3019,25 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат за проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 55/54.06.23 від 19 червня 2023 року позивачем сплачено за послуги експерта за складення звіту № 55/54.06.23 суму у розмірі 4 000 грн (а. с. 36).

Колегія суддів також враховує висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22, відповідно до якого якщо суд, розглядаючи справу, врахував висновок експертизи, яка проведена ще до подання позову, то сторона має право отримати відшкодування за проведення такої експертизи.

Колегією суддів було враховано звіт № 55/54.06.23 від 19 червня 2023 року про оцінку КТЗ як належний та допустимий доказ заподіяного позивачу збитку. Вказаний звіт відповідає вимогам, встановленим для висновку експерта статтею 102 ЦПК України, а тому позивач має право на відшкодування витрат понесених за проведення такого звіту.

Керуючись ст. 12, 81, 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року- скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_2 :

118 124 (сто вісімнадцять тисяч сто двадцять чотири) гривень 41 копійок страхового відшкодування;

4 000 (чотири тисячі) гривень витрат на проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу;

3019 (три тисячі дев`ятнадцять) гривень 25 копійок судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська