ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/557/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої- Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Кавійчик В.П., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Притули О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кавійчик Віти Петрівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року, ухвалене суддею Позняком В.М. у цивільній справі №607/17666/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, визнання права власності, визнання спільним боргом та стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, який обгрунтовано тим, що сторони перебували в шлюбі з 14.08.2006 року по 14.08.2019 року. За час шлюбу за кожним із подружжя зареєстровано ряд майна.

Зокрема, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя: 1) котедж по АДРЕСА_1 ; 2) квартиру по АДРЕСА_2 ; 3) глиняний будинок в Козівському районі.

За час шлюбу за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на: 1) земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва в АДРЕСА_3 ) земельну ділянку площею 0,49 га для с/г, кадастровий номер :02:001:0012 в смт.Козова; 3) котедж по АДРЕСА_4 , 4) незавершене будівництво житлового будинку в АДРЕСА_5 ) земельну ділянку для будівництва, площею 0,1591 га, с. Городище, кадастровий номер :02:002:0003; 6) житловий будинок, 27.5 кв.м с. Городище, 7) земельну ділянку площею 1,82 га, для с/г, кадастровий номер :01:001:0700, у с. Городище; 8) земельну ділянку площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:000, с. Городище; 9) земельну ділянку площею 0,1555 га, кадастровий номер :01:0001:0193 в с. Городище; 10) статутний капітал Тернопіль постач ( ОСОБА_1 став засновником у 2020 році), 11) статутний капітал Термик (98 500 грн), 12) статутний капітал Дружба Нафтопродукт (1500000 грн).

ОСОБА_1 вказував, що земельні ділянки у с. Городище: площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:0005, та площею 0,1555 га, кадастровий номер :01:0001:0193 набуті ним у власність шляхом приватизації на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому є його особистою приватною власністю.

Крім того, за час шлюбу позивач отримав в борг в інтересах сім`ї на придбання об`єктів нерухомого майна грошові кошти на загальну суму 5 643 950 грн. Вказані кошти отримані позивачем ОСОБА_1 за договорами позики та витрачені в інтересах сім`ї. Погашення даного боргу було здійснено ним одноосібно після розірвання шлюбу з власних коштів, а тому у нього виникло право на зворотну вимогу (регрес) 1/2 частини заборгованості, яка складає 2 821 975 грн.

З врахуванням наведеного просив:

1. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме:

- земельну ділянку, загальною площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:0005, що розташована за адресою АДРЕСА_6 ;

- земельну ділянку, загальна площа 0.1555 га кадастровий номер :01:0001:0193 за адресою

АДРЕСА_6 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна:

- житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 54,1 кв.м., житлова площа 37,8 кв.м., реєстраційний номер майна 19003151.

- квартири АДРЕСА_7 , загальна площа 321,7 кв.м., житлова площа 42,6 м.кв., реєстраційний номер майна 01;

- квартири АДРЕСА_8 (описка, правильно 5Б), загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 35 кв.м., реєстраційний номер майна 101.

3. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кошти за договорами позики, укладеними:

- 10.06.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі 20000 доларів США;

- 10.06.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у розмірі 80000 доларів США;

11.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у розмірі 10000 доларів США;

08.01.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у розмірі 40000 доларів США;

08.01.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 25000 доларів США;

18.04.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у розмірі 1 000 000,00 грн;

та стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за кожним із вказаних договорів позики, у гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 року.

ОСОБА_2 предявила зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів позики, укладених між ОСОБА_1 та відповідачами за зустрічним позовом, посилаючись на те, що вказані договори укладалися без її згоди, не в інтересах сім`ї, є фіктивними, про вказані договори вона дізналася тільки під час розгляду справи в суді.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю, визнання права власності, визнання спільним боргом та стягнення коштів відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення першої інстанції за первісним позовом ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Не погоджується із висновком суду про те, що заявлені ним вимоги не є ефективним способом захисту і породять наступні судові спори.

ОСОБА_1 обрав спосіб захисту припинити режим спільної сумісної власності на зазначене ним у позові майно, що набуте за час шлюбу, та визнання за ним права власності на 1/2 частки цього майна, оскільки відповідачка заперечує його право на спірне майно.

Також суд безпідставно відмовив у визнанні спільним боргом вказаних ним коштів. Така вимога є належним способом захисту. Окрім того, отримання коштів у борг і використання їх в інтересах сімї доведено належними доказами, яким суд не надав належної оцінки. Суд не взяв до уваги показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та зміст розписок. Рішення суду є немотивованим, суд не зазначив, в чому саме показання свідків є суперечливими і не підтверджують викладені обставини, то чому такі докази є недостатніми і недостовірними доказами використання позичених коштів в інтересах сімї.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 , тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кавійчик В.П., яка підтримала доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 Та її представника адвоката Притулу О.Б., які заперечили проти доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

З 14.08.2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року (справа № 607/13018/19).

За час шлюбу за ОСОБА_2 зареєстровано таке нерухоме майно:

- житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: Тернопільський (Козівський) район, реєстраційний номер нерухомого майна 19003151, орієнтованою вартістю 69250 грн, набутий у власність на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2008 №881 ;

- квартира загальною площею 68,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_9 , орієнтованою вартістю 12129890 грн, набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2018 ;

- квартира загальною площею 321,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2014, орієнтованою вартістю 6080540 грн .

За час шлюбу за ОСОБА_1 зареєстровано наступне нерухоме майно:

- шестикімнатна квартира АДРЕСА_10 вартістю 10354750 гривень, набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2010 ;

- житловий будинок загальною площею 27,5 кв.м. по АДРЕСА_6 вартістю 16710 грн, набутий на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015;

- об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок готовністю 60 % по АДРЕСА_3 вартістю 496880 грн набутий на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2009;

- земельна ділянка, кадастровий номер :01:001:0700, площею 1,82 га для ведення особистого селянського господарства на території Городищенської сільської ради Тернопільського (Зборівського району) вартістю 341010 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015;

- земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0012, площею 4900 метрів квадратних для ведення особистого селянського господарства на території села Геленки Тернопільського (Козівського) району вартістю 210470 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015;

- земельна ділянка площею 1555 метрів квадратних, кадастровий номер :01:0001:0193 для ведення особистого селянського господарства на території села Городище Тернопільського (Зборівського) району вартістю 83030 грн набута на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 06.11.2018 №235;

- земельна ділянка площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:0005 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_6 вартістю 192265 грн набута на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 18.12.2017 №104;

- земельна ділянка площею 1591 метрів квадратних, кадастровий номер :02:002:0003 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_6 вартістю 233210 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015 ;

- земельна ділянка площею 2500 метрів квадратних, кадастровий номер :02:001:0011 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_11 вартістю 317600 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2009.

Крім цього, як як зазначає ОСОБА_1 , він вносив кошти до статутного капіталу ПП «Дружба «Нафтопродукт» (ЄДРОПУ 34042478).

ОСОБА_1 надано розписки:

- від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 20000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_4 , які зобов`язується віддати до 01.12.2018. Відповідно до розписки ОСОБА_8 від 20.10.2021 ОСОБА_1 20.10.2021 повернув позичені кошти 10000 доларів США;

від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 80000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_4 , які зобов`язується віддати до 01.12.2017, наявний напис «на 26 серпня 2020 року всю суму боргу повернуто повністю»;

- від 18.04.2017, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 1 000 000 грн для внесення статутного капіталу, кошти зобов`язується повернути до 01.10.2021;

- від 11.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 10000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_4 , зобов`язується повернути до 01.05.2019. Відповідно до розписки ОСОБА_5 від 05.04.2021, ОСОБА_1 повернув йому борг в сумі 10000 доларів США та 1 000 000 грн;

- від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_6 40000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язується повернути до 10.05.2019, наявний напис «Кошти 40000 доларів США повернуто 20.05.2020, підпис ОСОБА_6 »;

від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_7 25 000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язується повернути до 10.05.2018, наявний напис «25000 доларів США повернуто 20.12.2019, ОСОБА_7 , підпис».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0005 та :01:0001:0193, суд першої інстанції прийшов до висновку, що право особистої власності на вказані земельної ділянки виникли у позивача в силу закону, і додаткового судового захисту не потребує. Відповідачка ОСОБА_2 не ставить під сумнів належність на праві особистої власності вказаних земельних ділянок позивачу, які набуті в порядку приватизації, а отже жодним чином не порушує його права. Судом не встановлено порушення відповідачкою прав ОСОБА_1 на належні йому на праві особистої приватної власності земельні ділянки, а тому відсутні підстави для захисту у судовому порядку його прав на зазначене майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у Тернопільському (Козівському) районі, реєстраційний номер нерухомого майна 19003151, 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , частину квартири АДРЕСА_8 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання права власності лише на частину спільно нажитого майна подружжя ( 1/2 частину трьох обєктів з більш як десяти набутих за час шлюбу), не є належним способом захисту, не призведе до вирішення спору, породить стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем, у сторін виникне необхідність повторного звернення до суду, що суперечить принципу процесуальної економії.

При цьому суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 08 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20), від 6 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, відповідно до яких штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно.

На думку суду, вирішення заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог не призведе до вирішення спору між сторонами щодо поділу спільно нажитого майна, а навпаки, ускладнить його, породить ще один спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 в частині визнання спільним боргом колишнього подружжя коштів за договорами позики та стягнення частини боргового зобов`язання, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не доведено використання в інтересах сім`ї грошових коштів, отриманих за наданими розписками.

Крім цього, позовні вимоги про визнання спільним боргом коштів колишнього подружжя коштів за договорами позики є неналежним способом захисту.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Застосовані судом норми права та мотиви, яких виходить апеляційний суд.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особистою власністю земельних ділянок.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0005 та :01:0001:0193 набуті ОСОБА_1 внаслідок приватизації на підставі рішень Городищенської сільської ради Зборівського району від від 18.12.2017 №104 та 06.11.2018 №235, а тому ці земельні ділянки в силу ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, захисту у суді підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси.

Оскільки судом не встановлено порушення, оспорювання чи невизнання ОСОБА_2 права особистої власності ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки, тому відсутні підстави для захисту у судовому порядку прав ОСОБА_1 на вказане майно та додаткового підтвердження судовим рішенням його права особистої власності, що зареєстровано у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що право особистої власності ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0005 та :01:0001:0193 порушується ОСОБА_2 , про що свідчить невизнання нею позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

Як і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснювала про те, що вона не заперечує тієї обставини, що зазначені земельні ділянки набуті ОСОБА_1 в порядку приватизації, а тому є його особистою приватною власністю. Проти позову вона заперечувала, оскільки не порушувала жодних прав ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки та не вбачає підстав для ухвалення судового рішення з цього приводу.

Колегія суддів зазначає, що невизнання позову не може вважатися порушенням чи невизнанням прав, за захистом яких позивач звернувся в суд.

Порушення, невизнання чи оспорювання прав позивача, за захистом яких він звертається в суд, передує зверненню з позовом.

ОСОБА_1 не обгрунтував у позовній заяві і в судовому засіданні не встановлено, у чому ж полягає порушення, невизнання чи оспорювання ОСОБА_2 прав позивача на його особисте майно - земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0005 та :01:0001:0193.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя і право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

В постановах від 27.01.2020 по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 по справі № 161/14048/19 Верховний Суд зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 висловила правову позицію, згідно якої спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Враховуючи, що сторонами за час шлюбу нажито ряд майна, зокрема, більше 10 обєктів нерухомого майна, в той час як предметом позову ОСОБА_1 є лише три обєкти, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину майна, право власності на яке зареєстровано за іншим із подружжя, не відповідає принципу процесуальної економії та не призведе до остаточного вирішення спору між колишнім подружжям щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а навпаки, ускладнить його, породить ще один спір.

Неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог, предмет та підстави позову, а суд розглядає справу виключно в межах позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупередждений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (постанови від 6 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Згідно з принципом процесуальної економії слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. При цьому, неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, позивач вправі розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та обирати спосіб захисту на власний розсуд, однак він також і несе ризик настання наслідків своїх процесуальних дій.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним боргом колишнього подружжя коштів за договорами позики та стягнення частини боргового зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Наведений правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Оскільки суду не надано доказів як письмової згоди ОСОБА_2 на укладення договорів позики на значні суми, так і доказів використання позичених коштів в інтересах сімї, тому суд прийшов до законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

При цьому суд вірно зазначив, що вказівка у розписках мети позики не є доказом фактичного використання позичених коштів в інтересах сімї.

Також не є належними та достатніми для висновку про використання ОСОБА_1 позичених коштів в інтересах сімї покази свідків.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що рішення суду в цій частині є недостатньо мотивованим, суд не надав належну оцінку показам свідків та фактам, викладеним у розписках, не вказав, у чому покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є суперечливими і недостатніми доказами використання позичених коштів в інтересах сімї, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка грунтуються на повідомленні інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставини, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Як вбачається із змісту допитаних у суді першої інстанції показань свідків ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 , які позичали кошти ОСОБА_1 , ОСОБА_4 не памятає деталей позики, а ОСОБА_7 пояснив, що позичав ОСОБА_1 гроші на придбання котеджу у сумі 80 000 доларів США 2010 році. Разом з тим, договір позики між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено в 2014 році на суму 25 000 доларів США. А тому суд вірно зазначив, що показання ОСОБА_7 є суперечливими.

Крім цього, обставини щодо того, куди ОСОБА_1 витратив позичені кошти, відомі свідкам зі слів ОСОБА_1 .

А тому суд вірно не прийняв до уваги показання зазначених свідків в якості належних та достатніх доказів на підтвердження обставини про використання ОСОБА_1 позичених коштів в інтересах сімї.

Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кавійчик Віти Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.