П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 року м. Київ

Справа № 761/41358/23

Провадження № 22-ц/824/12637/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 14 серпня 2024 року

Повний текст постанови складено 15 серпня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Притули Н.Г. 17 квітня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-встановити, що заповіт від імені ОСОБА_3 , посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 19 січня 1996 року, зареєстрований за №22-291 на ім`я ОСОБА_4 , належить ОСОБА_5 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки у праві спільної часткової власності на грошові вклади, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я ОСОБА_3 , а саме: № НОМЕР_1 , із залишком на рахунку 1 990,84 грн. та № НОМЕР_2 із залишком на рахунку 905,11 грн.;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові вклади, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я ОСОБА_5 , а саме: № НОМЕР_3 із залишком на рахунку: 1 708,55 грн. за договором №SAMDNWFD900, дата відкриття 25.07.2017 року та № НОМЕР_4 із залишком на рахунку 18 120,20 грн, за договором №SAMDNWFC0, дата відкриття 25.07.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.10.2011 року бабуся позивача, ОСОБА_5 склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_1 у рівних долях.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті залишилось спадкове майно в тому числі у вигляді спадкових прав на майно її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 склав заповіт на все своє майно на бабусю позивача (свою дружину), зазначивши її дошлюбне прізвище як ОСОБА_4 ..

ОСОБА_6 відмовилась від своєї частки за заповітом на користь свого сина - ОСОБА_1 .. Крім того, право на обов`язкову частку на спадщину в розмірі має непрацездатна донька померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ..

10.11.2020 року та 29.01.2022 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з невстановленням юридичного факту належності заповіту від 19.01.1996 року спадкоємцю ОСОБА_5 ..

Крім того, 25.01.2022 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_5 у зв`язку з невстановленням складу спадкового майна - частки у спільному сумісному майні подружжя, належному спадкодавиці ОСОБА_5 ..

Як зазначає позивач, всі оригінали документів знаходились у позивача, заповіт ОСОБА_3 знаходився особисто в ОСОБА_4 ..

Як зазначає позивач, заповідання ОСОБА_3 усього свого майна ОСОБА_4 пояснюється непоодинокими випадками документальної фіксації некоректних українських записів прізвищ під впливом їх російської вимови або графічним впливом відповідних записів російською мовою. Зокрема під впливом російської орфографії в українських документальних записах прізвищ трапляються випадки сплутування літер и/і в основах прізвищних назв.

Таким чином, оскільки позивач позбавлений можливості отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно, для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом.

28.12.2023 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на заявлені вимоги в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає відповідач, їй батько ніколи не розповідав про заповіт, хоча між ними були довірливі відносини. Родичі та знайомі також ніколи не чули про заповіт, а тому відповідач ставить його існування під сумнів так як він і не містить будь-яких ідентифікуючих даних ОСОБА_4 .. Надані до матеріалів справи докази не містять інформації, що вказаний заповіт належав саме померлій ОСОБА_5 ..

18.01.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ), треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шабаніна О.Г. про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності в порядку спадкування - задоволено.

Встановлено, що заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 19 січня 1996 року, зареєстрований за №22-291 належить ОСОБА_5 ..

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порідку спадкування на 3/4 частки грошових вкладів, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я ОСОБА_3 , а саме: № НОМЕР_1 , із залишком на рахунку 1 990,84 грн. та № НОМЕР_2 із залишком на рахунку 905,11 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на грошові вклади, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я ОСОБА_5 , а саме: № НОМЕР_3 із залишком на рахунку: 1 708,55 грн. за договором №SAMDNWFD900, дата відкриття 25.07.2017 року та № НОМЕР_4 із залишком на рахунку 18 120,20 грн, за договором №SAMDNWFC0, дата відкриття 25.07.2017 року.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Неповне з`ясування обставин справи привело до прийняття даного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2024 року справу було передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шабаніна О.Г. про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності в порядку спадкування.

Витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 761/41358/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шабаніна О.Г. про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності в порядку спадкування.

10 червня 2024 року матеріали цивільної справи № 761/41358/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шабаніна О.Г. про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності в порядку спадкування надійшли до Київського апеляційного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сисоєв Д.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та вказав, що рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим, рішення ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року справу призначено до розгляду в судове засідання з викликом учасників справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 , її представники адвокати Задерей Т.В., Столяренко С.М. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сисоєв Д.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 (після реєстрації 27.12.1991 року шлюбу має прізвище « ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та є донькою ОСОБА_3 .

19.01.1996 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив розпорядження за яким все своє майно в тому числі і належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_4 .

Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазаревою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №22-291.

В ході судового розгляду ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона має сумніви в існуванні вказаного заповіту, однак в судовому порядку його не оскаржувала.

09.04.1997 року ОСОБА_3 та Грі ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрували шлюб. ОСОБА_9 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

25.10.2011 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження за яким все своє майно заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у рівних долях.

Заповіт посвідчений секретарем виконкому Мироцької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за №26.

ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу завела спадкову справу №6/2020.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини звернулись:

-03.06.2020 року ОСОБА_6 та заявою від 04.09.2020 року вона відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_1 ,

- 03.06.2020 року - ОСОБА_1 ,

- 18.08.2020 року - ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 27.10.1995 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Крім того, на ім`я ОСОБА_3 в АТ КБ «Приватбанк» були відкриті рахунки та станом на 17.06.2020 року на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями), а саме: № НОМЕР_1 залишок коштів становить 1 990,84 грн. та № НОМЕР_2 залишок становить 905,11 грн.

Постановою від 10.11.2020 року ОСОБА_11 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (спадкова справа №6/2020) відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на рухоме майно померлого спадкоємця ОСОБА_5 , яка не встигла прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 (спадкова трансмісія) на частки у праві спільної часткової власності на грошові вклади, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 , а саме: № НОМЕР_1 , із залишком на рахунку 1 990,84 грн. та № НОМЕР_2 із залишком на рахунку 905,11 грн. у зв`язку з невстановленням юридичного факту належності заповіту, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 19.01.1996 року, зареєстрованого у реєстрі за №22-291, спадкоємцю - ОСОБА_5 .

Як зазначила нотаріус у постанові, з врахуванням розбіжностей у написані прізвища « ОСОБА_12 », « ОСОБА_13 », відсутності в матеріалах спадкової справи достовірних відомостей про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу заповіту від 19.01.1996 року ОСОБА_5 , відсутні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину.

З тих же підстав, нотаріус (спадкова справа №6/2020) постановою від 29.01.2022 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу завела спадкову справу №5/2020.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини звернулись:

-03.06.2020 року ОСОБА_6 та заявою від 04.09.2020 року вона відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_1

- 03.06.2020 року - ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

ОСОБА_5 на підставі Договору довічного утримання від 28.05.1999 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 .

Крім того, на ім`я ОСОБА_5 в АТ КБ «Приватбанк» були відкриті рахунки та станом на 16.06.2020 року на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) розміщені грошові кошти, а саме: № НОМЕР_3 із залишком на рахунку: 1 708,55 грн. за договором №SAMDNWFD900, дата відкриття 25.07.2017 року та № НОМЕР_4 із залишком на рахунку 18 120,20 грн, за договором №SAMDNWFC0, дата відкриття 25.07.2017 року.

Постановою від 25.01.2022 року ОСОБА_11 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (у спадковій справі №5/2020) відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 та грошові вклади, що зберігаються в АТ КБ «Приватбанк» на рахунках (зі всіма відсотками та компенсаціями) відкритих на ім`я ОСОБА_5 , а саме: № НОМЕР_3 із залишком на рахунку: 1 708,55 грн. за договором №SAMDNWFD900, дата відкриття 25.07.2017 року та № НОМЕР_4 із залишком на рахунку 18 120,20 грн, за договором №SAMDNWFC0, дата відкриття 25.07.2017 року у зв`язку з невстановленням складу спадкового майна - частки у спільному сумісному майні подружжя, належному спадкодавцю - ОСОБА_5 .

Як зазначила нотаріус в постанові, квартира та грошові кошти були набуті спадкодавцем під час шлюбу з чоловіком - ОСОБА_3 , в їх спільну сумісну власність подружжя відповідно до статей 60 та 61 СК України. За життя частки у спільному сумісному майні подружжя не виділялись.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно із частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Колегія суддів вважає, що суд першоїі інстанції, надавши повну та всебічну оцінку наданим доказам по справі, показам свідків, допитаних в ході судового розгляду, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту, що заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 19 січня 1996 року, зареєстрований за №22-291 належить ОСОБА_5 , оскільки встановлення факту належності заповіту необхідне позивачу для отримання спадщини.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч.. ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Здійснення права на спадкування врегульовано Главою 87 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З урахуванням доведеності належності померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві власності квартир та грошових коштів, розміщених на банківських рахунках, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_1 та задоволення його позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 257, 367, 368, 369, 374, 375, 377, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня

2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна