КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

установив:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони з 30 липня 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року у справі №759/20350/21.

Вказує, що від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що дитина проживає з нею та перебуває повністю на її утриманні.

Вона з відповідачем жодних відносин не підтримує, останній проживає окремо, з донькою не спілкується, на регулярній основі фінансової допомоги ні їй, ні доньці не надає, участі у вихованні доньки не приймає.

Донька навчається у приватній школі ТОВ «Міжнародний ліцей «Діскавері Скул», за яку вона щомісячно сплачує 15 710 грн.

Наголошує, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати дитину, хоча має у власності квартиру, у нього відсутні неповнолітні діти, на його утриманні не знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки у розмірі 10 000 грн. щомісячно з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмір 7 000 грн., починаючи стягнення з 21 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття та судовий збір в дохід держави у сумі 1073,60 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що його встановлений законом обов`язок сплачувати аліменти на дочку становить 1 416,50 грн. і саме цю суму він визнає та готовий сплачувати.

Вказує, що позивач не довела, що в нього є доходи, рухоме майно та що він працевлаштований.

Крім того, позивач не довела, що на лікування дитини потрібні кошти, та що у дитини та у самої позивач погане матеріальне становище.

Наголошує, що суд першої інстанції порушив ст. 182 СК України, оскільки, виходячи зі змісту позову, щодо можливості у позивача за навчання дитини сплачувати щомісячно 15710 грн. та додатково щорічно 22 000 грн. вказує на те, що визнаний ним розмір аліментів у сумі 1416,50 грн. є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, оскільки її мати може самостійно, належним чином забезпечити їх спільну дитину.

Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року та ухвалити нове, яким частково задовольнити позов та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмір 1416,50 грн., щомісячно,починаючи стягнення з 21 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що твердження відповідача про законодавчо встановлений обов`язок сплачувати аліменти на дочку лише у розмірі 50% прожиткового мінімуму на одну дитину, що складає 1416,50 грн. є таким, що направлене на ухилення відповідача від виконання прямого обов`язку забезпечити дитині необхідний та достатній рівень гармонійного розвитку, який покладений на обох батьків у рівних долях.

Наголошує, що відповідач працював на посаді рефлексотерапевта, принаймні до 25 січня 2024 року, проте, зі збігом обставин, як вбачається пов`язаним із судовим розглядом, звільнився і наразі не працює з корисливих міркувань, з метою зменшити розмір аліментів до мінімально можливої межі, замість того, щоб працювати і приймати участь у догляді за дитиною повною мірою, як це має робити батько дитини.

Вказує, що твердження відповідача про те, що вона самостійно уклала договір із навчальним закладом ТОВ «Міжнародний ліцей «ДіскаверіСкул», який відвідує дитина, 10 липня 2023 року вводить суд в оману, адже цей договір є продовженням договірних відносин із навчальним закладом, які почали свій перебіг у період шлюбу з відповідачем, що було погоджено також з ним.

Крім того, дитина має вроджене захворювання - доліхоколон, що потребує щоденної допомоги дорослого та періодичного лікування та приймання ліків.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 липня 2010 року, між сторонами відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 30 липня 2010 року був зареєстрований шлюб, актовий запис №904.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року у справі №759/20350/21 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 09 листопада 2021 року.

Від спільного шлюбу сторони мають дитину.

У відповідності до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, та не заперечено сторонами, що дитина проживає з позивачем.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , №101869563 від 06 листопада 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 станом на 06 листопада 2023 року зареєстровані за вказаною адресою.

На підтвердження свого майнового стану відповідач надав до суду Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 08 січня 2024 року за період з 1 кварталу 2022 року по 3 квартал 2023 року на його ім`я, згідно яких такі відомості щодо нього відсутні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що батько та мати мають рівні обов`язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, суд враховував інтереси дитини щодо забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, котрі були забезпеченні її батьками до розірвання шлюбу (зокрема, навчання дитини, що відповідачем не спростовано) і до яких дитина звикла, приймав до уваги стан здоров`я дитини (наявність хронічного захворювання), розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позицію відповідача щодо розміру аліментів та його матеріальне становище, а також те, що відповідач є працездатною особою.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною першою ст. 182 СК України, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розглядісправ щодо батьківства, материнствата стягнення аліментів» роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

По змісту ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, та стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 7000 грн. щомісячно, з індексацією стягуваних сум, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів.

Колегія суддів звертає увагу, що право вибору способу стягнення аліментів належить їх стягувачу, тоді як позивач просила суд про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а тому підстави для визначення розміру аліментів у мінімальному гарантованому розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як про те просить відповідач у апеляційній скарзі, відсутні.

Натомість на відповідача, у разі заперечення ним щодо розміру аліментів, покладається обов`язок, доказування обставин неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі.

Відповідач надав пояснення відносно того, що за своїм матеріальним становищем він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі 7000 грн. на утримання доньки, оскільки він є непрацевлаштований через стан свого здоров`я, проте судом першої інстанції при розрахунку розміру аліментів було враховано, щонадані відповідачем медичні виписка, не свідчать про встановлені обмеження щодо його працевлаштування, і вирішальним чином не впливають на визначення способу стягнення та розмір аліментів на утримання дитини відповідача.

Також варто зазначити, що відповідач є працездатною особою, до суду не надано доказів погіршення стану його здоров`я, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатної дружини чи батьків, які б перебували на його утриманні та мали б бути враховані при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Разом з тим, колегія суддів також виходить з того, що відповідно до положень ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.

Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання.

Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу.

У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.

Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично.

Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства.

На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити не лише з врахування його трудових доходів.

Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального та процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба