Справа № 215/3109/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Камбул М.О.,

при секретарі судового засідання Савельєвої Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Кривому Розі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

13 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення моральної шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров`я, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну ушкодженням його здоров`ю у розмірі 142 000 грн.

Вказує, що він працював в шкідливих умовах праці на Ордена Леніна Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України правонаступником якого є ПрАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат з 14.07.1964 по 18.05.1967 на посаді помічника машиніста екскаватора, з 18.05.1967 по 17.10.1970 машиністом екскаватора Першотравневого рудника, 3 17.11.1970 по 13.08.1990 машиністом екскаватора Першотравневого рудника тобто протягом 26 років, що підтверджується трудовою книжкою. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини ОСОБА_1 було надано повідомлення про наявність у нього хронічного професійного захворювання та направлено на проходження ЛТЕК, однак даний документ у позивача не зберігся.

Звертає увагу суду на те, що акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 відносно нього не складався, оскільки чинним на момент встановлення позивачу остаточного діагнозу з проф. захворювання, законодавством не передбачалось обов`язкове складання такого акту, оскільки на момент встановлення йому професійного захворювання (1990) діяла Інструкція про порядок сповіщення, розслідування, реєстрації та обліку професійних захворювань затверджена Наказом Міністерства охорони здоров?я СРСР № 1303 від 30.09.1986р. Про вдосконалення системи реєстрації, розслідування, обліку та аналізу професійних захворювань в СРСР.

Зазначає, що 20.12.1993 у зв?язку із заподіянням шкоди він первинно пройшов огляд (ЛТЕК), де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності, далі 24.11.1994 він повторно пройшов огляд ЛТЕК по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності. Також, 16.12.1996 ОСОБА_1 повторно пройшов огляд по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% та третю групу, та 05.10.2009 йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність санітарно-курортного лікування, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛФК, масажі.

У зв?язку з отриманням ушкоджень здоров?я внаслідок професійного захворювання порушено та порушуються нормальні життєві зв?язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль та відчуває недостатність слуху. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення позивачем больових відчутів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Тривалий процес лікування позбавляв позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання ушкоджень здоров?я, позивач постійно відчуває фізичні страждання обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Також, позивач внаслідок професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганом фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначилося та позначається на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належну увагу своїй родині. Крім того соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім?ї на рівні, що також завдає моральних страждань. Отже факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими доказування. Виходячи з тривалості роботи, просить стягнути з товариства відповідача 142 000 грн. моральної шкоди.

Стислий виклад заперечень відповідача.

10.06.2024 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву. Вказує, що посилання позивача у позові стосовно того, що спеціальному розслідуванню підлягали лише випадки гострого професійного захворювання, а хронічні професійні захворювання не потребували такого розслідування та не потребували складення акту є неспроможними та спростовуються Інструкцією № 1303 від 30.09.1986р. Таким чином, представник вважає, що позивачем не надано жодних доказів як наявності у нього хронічного професійного захворювання, так і доказів наявності хронічного професійного захворювання отриманого ним внаслідок роботи у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, зокрема, акту розслідування форми № 362/y-86. Повідомлення Українського науково-дослідного інституту промислової медицини, на яке посилається у позові позивач та яке нібито свідчить про наявність у нього хронічного професійного захворювання в матеріалах справи відсутнє.

Згідно довідки МСЕК серії 2-18АБ № 057797 від 20.12.1993р. Позивачу первинно було встановлено втрату працездатності у розмірі 30 % 20.12.1993р. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що вказаний висновок МСЕК встановлено у зв?язку з професійним захворюванням, що надає йому право на відшкодування моральної шкоди з боку роботодавця. Однак, представник зазначає, що долучені позивачем до позовної заяви копії довідок МСЕК свідчать лише про розмір встановленої втрати працездатності особи, так як з їх змісту не вбачається будь-яких відомостей про хронічне професійне захворювання та причини його виникнення.

Звертає увагу суду на те, що позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу вини відповідача у заподіянні йому шкоди внаслідок впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Крім того, позивачем не надано жодної медичної довідки або виписки за період роботи на ПРАТ «ПІВНГЗК», які б підтверджували перебування позивача на лікуванні в медичних закладах, не надано жодного медичного документу, з якого можливо встановити момент виникнення професійного захворювання, його динаміку та дійсний зв?язок з роботою на підприємстві відповідача, не надано доказів постійного знаходження позивача на обліку в лікувально-профілактичних закладах та понесення витрат на лікування, відсутні висновки психолога щодо наявності моральних страждань.

Також звертає увагу на те, що з моменту встановлення позивачу втрати працездатності у 1993 минуло понад 30 років, за весь цей тривалий період часу позивач не заявляв відповідачу про наявність яких-небудь моральних страждань, що свідчить про відсутність порушення нормальних життєвих зв?язків позивача. Враховуючи викладене, представник вважає, що позивачем у позовній заяві не доведено наявності моральної шкоди, протиправності діяння, наявності причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, та витребувано інформацію.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 працював на Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України правонаступником якого є ПрАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат з 14.07.1964 по 18.05.1967 на посаді помічника машиніста екскаватора, з 18.05.1967 по 17.10.1970 машиністом екскаватора Першотравневого рудника, 3 17.11.1970 по 13.08.1990 машиністом екскаватора Першотравневого рудника, загальний стаж роботи позивача 26 років 30 днів, що підтверджується копією трудової книжки(а.с. 14-15).

Згідно медичної карти амбулаторного хворого №82/1308, ОСОБА_1 1938 року народження, працюючи машиністом екскаватора на ПівнГЗК, враховуючи довготривалий стаж праці (24 роки) машиністом екскаватора, скаржиться на оніміння рук, болі в шийно-комірної зоні, поясниці, зміни з боку нервової системи:вегетативно-сенсорну полінейропатію, а також вертеброгенні люмбалгічні і цервикобрахіалгічні помірні виражені синдроми, варикозне розширення вен лівої нижньої кінцівки з порушенням трофіки, хворому встановлено діагноз: вібраційна хвороба І ст.. від впливу загальних вібрацій з синдромом вегетативно-сесорної полінейропатії. Після лікування працездатний в своїй професії (а.с. 65, 66).

Довідкою МСЗ від 20.12.1993 позивачу первинно було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності та довідкою МСЕК від 05.10.2009 позивачу при повторному огляді було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність санітарно-курортного лікування, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛФК, масаж (а.с. 22-28).

Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , відбулися у період роботи позивача на Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» з 14.07.1964 по 13.08.1990, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК України (в редакції 1963 року).

Згідно статті 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки професійне захворювання на виробництві позивачем отримане до набрання чинності ЦК України, що надало позивачу право на відшкодування моральної шкоди, тому суд вважає, що до правовідносин сторін мають застосовуватись положення статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі №210/2271/19.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого №82/1308, ОСОБА_1 1938 року народження, працюючи машиністом екскаватора на ПівнГЗК, враховуючи довготривалий стаж праці (24 роки) машиністом екскаватора, скаржиться на оніміння рук, болі в шийно-комірної зоні, поясниці, зміни з боку нервової системи:вегетативно-сенсорну полінейропатію, а також вертеброгенні люмбалгічні і цервикобрахіалгічні помірні виражені синдроми, варикозне розширення вен лівої нижньої кінцівки з порушенням трофіки, хворому встановлено діагноз: вібраційна хвороба І ст.. від впливу загальних вібрацій з синдромом вегетативно-сесорної полінейропатії. Після лікування працездатний в своїй професії (а.с. 65, 66).

Довідкою МСЗ від 20.12.1993 позивачу первинно було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності та довідкою МСЕК від 05.10.2009 позивачу при повторному огляді було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність санітарно-курортного лікування, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛФК, масаж (а.с. 22-28).

Слід також звернути увагу на відповідь ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 26.06.2024, надану на запит суду в якій вказано, що на момент встановлення ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання була чинною «Інструкція про порядок повідомлення, розслідування, реєстрації та обліку професійних захворювань», затверджена Наказом Міністерства охорони здоров?я СРСР «Про вдосконалення системи реєстрації, розслідування, обліку та аналізу професійних захворювань в СРСР» №1303 від 30.09.1986 року.

Пунктом 2.2. розділу 2 Інструкції №1303 був передбачений порядок повідомлення та передачі інформації про випадки хронічних професійних захворювань (отруєнь). Відповідно до підпунктів 2.2.1., 2.2.2. пункту 2.2. Інструкції №1303, повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) (форма №388/у) заповнювалося, зокрема, у клініках науково-дослідних інститутів гігієни праці та професійних захворювань та інших наукових установах гігієнічного профілю. Повідомлення надсилалися протягом 3-х днів після встановлення остаточного діагнозу хронічного професійного захворювання (отруєння) в санітарно-епідеміологічну станцію, яка здійснювала державний санітарний нагляд за об?єктом, на якому працював хворий та в лікувально-профілактичний заклад за належністю. Порядок розслідування випадків хронічних професійних захворювань був передбачений пунктом 3.2. розділу 3 Інструкції №1303. Відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. Інструкції №1303 кожен випадок хронічного професійного захворювання (отруєння) підлягав самостійному, спеціальному розслідуванню, яке проводилося санітарним лікарем з гігієни праці або іншим лікарем санепідстанції протягом 7 днів з моменту отримання повідомлення про захворювання (комісією за підпунктом 3.1.3. - при самостійному розслідуванні створювалася комісія у складі: представника адміністрації, відділу охорони праці, профспілкового комітету підприємства, цехового терапевта та медичного працівника медпункту підприємства).

Згідно підпункту 3.2.2. пункту 3.2. Інструкції №1303 у процесі розслідування розглядалися основні питання відповідно до підпункту 3.1.4; результати оформлювалися у порядку згідно з підпунктом 3.1.5., яким передбачалося складання у 4-х примірниках акта розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленою формою (№362/y-86). Перший екземпляр акта залишався в адміністрації підприємства, другий - у санепідстанції, третій - передавався до лікувально-профілактичного закладу, який обслуговує підприємство, четвертий - до профкому підприємства. Тобто складання санітарно-гігієнічних характеристик умов праці та актів розслідування професійних захворювань (отруєнь) не належало до компетенції науково-дослідних інститутів гігієни праці та професійних захворювань.

Тому суд виходить з наданих доказів позивачем, адже матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення потерпілому ОСОБА_1 в результаті отриманого на виробництві професійного захворювання, моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Так, суд враховує тривалість роботи позивача на Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів понад 25 років, роботу на інших підприємствах, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності по професійному захворюванню 40% та третю групу інвалідності, тривалість розладу його здоров`я, припинення трудової діяльності, періодичне лікування, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 120 000 грн. з ПрАТ «ПівнГЗК» у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною.

Крім того, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Отже, з урахуванням положення, п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,0 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року.

З огляду, на суму стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі ст.43 Конституції України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст. 12, 19, 43, 49, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 1211,20 грн. на користь держави.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 19 серпня 2024 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

Суддя: