Справа № 211/3850/24
Провадження № 2/211/2056/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 серпня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

встановив:

позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 8431,50 грн. недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018-2021 роки. В обґрунтування позову посилається на те, що він з 21.07.2017 працює в Криворізькій дистанції захисних лісонасаджень Регіональної філії «Придніпрвська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» електрозварником 5 розряду, 21.07.2017 прийнятий в цех механічних майстрень електрогазозварником 4 розряду.

У 2018-2021 роках йому надавалась щорічна тарифна відпустка та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. За невідомих обставин, йому не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, лише у розмірі: 2018 рік 2202,50 грн., 2019 рік 2401,25 грн., 2020 рік 2746,25 грн., 2021 рік 2837,50 грн., а мала бути у розмірі: 2018 рік 3723,00 грн., 2019 рік 4173,00 грн., 2020 рік 4723,00 грн., 2021 рік 6000,00 грн. Відповідач проігнорував пункти 1.3., 3.1.13. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати 40% тарифної ставки чи посадового окладу, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні, на момент виплати допомоги. У зв`язку з чим, він змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.

Ухвалою суду від 18.06.2024 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

25.06.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду через систему Електронний суд скеровано відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими. Також зазначає, що відповідно до пунктів 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 (далі Закон № 1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. У зв`язку з чим правлінням ПАТ «Укрзалізниця» та Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України 29.03.2017 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», вважає, що необхідно керуватися Законом, а тому позивач не має права вимагати виплат, які суперечать цьому Закону, оскільки в п.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача, що внесенням змін до Колдоговору відповідачем погіршуються умови договору про працю, оскільки Законом № 1774-VІІІ розмір допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише розрахункова величина. До того зазначив, що адміністрація підприємства і профспілки діяли на виконання Закону, а не всупереч йому. Вважає, що підстави для використання позивачем для розрахунку допомоги на оздоровлення положень Колективного договору відсутні, оскільки фактично Колдоговір в цій частині є недійсним, як такий, що прямо суперечить Закону України № 1774-VІІІ. Також відповідач просить застосувати позовну давність і відмови у задоволенні позову, оскільки про неотримання допомоги на оздоровлення у повному обсязі позивач дізнавалася щоразу, починаючи з липня 2017 року, але звернулася з позовом до суду лише у травні 2024 року, тобто поза межами трьохмісячного строку. Позовна давність спливла, оскільки строк звернення з позовом до суду відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, а це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. В додаткових поясненнях відповідач, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 501/4788/21, зазначив, що Колегія суддів відхилила незастосування пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року з прийняттям цього Закону в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Крім того, відповідач не погоджуються із стягненням на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., оскільки такий розмір вважає неспівмірним із складністю справи та витраченим адвокатом часом. Вважає, що адвокат, що представляє інтереси позивача, є представником у багатьох справах, де відповідачем є АТ «Укрзалізниця», а отже вивчила вже судову практику, наводить одні і ті ж самі аргументи в обґрунтування позовних вимог. Тому вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 1500 грн. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Просила зупинити провадження по справі.

Згідно із ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Як встановлено судом, позивач з 21.07.2017 працює в Криворізькій дистанції захисних лісонасаджень Регіональної філії «Придніпрвська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» електрозварником 5 розряду, 21.07.2017 прийнятий в цех механічних майстрень електрогазозварником 4 розряду

У періоди з 25.06.2018 по 21.07.2018, з 24.06.2019 по 20.07.2019, з 30.06.2020 по 24.07.2020, з 15.02.2021 по 13.03.2021 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. Відповідно наданих суду табуляграм, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2018 рік 2202,50 грн., 2019 рік 2401,25 грн., 2020 рік 2746,25 грн., 2021 рік 2837,50 грн.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.13. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2012 рік, укладеного між начальником Криворізької дистанції захисних лісонасаджень та первинною профспілковою організацією ПЧЛ-2, схваленого конференцією трудового колективу 29.03.2012, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

На виконання вказівки 29.03.2017 №Ц/6-25/713-17 за підписами голови ПАТ «Укрзалізниця» Ж. Марченка та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В. Бубняка керівництво регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голова Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. постановили спільну Постанову за №П-4-5г від 31.03.2017, якою вирішили застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2015 роки, замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Відповідно до спільної Постанови керівництва Криворізької дистанції захисних лісонасаджень та ППО №ППОППЧ-2 14/21 від 10.06.2021 постановлено внести зміни до колективного договору СП «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень», а саме: п.3.1.13 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання виплачувати один раз нарік згідно з положенням, за письмовою згодою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року».

Пунктом 1.3. Колективного договору визначено, що зміни та доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін та затверджуються на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.

За Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600,00 грн., з 01 травня 2017 року - 1 684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1 762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000,00 грн., 2 105,00 грн., 2 202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762,00 грн., з 01 липня 2018 року - 1 841,00 грн., з 01 грудня 2018 року 1 921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн., 2 301,25 грн. та 2 401,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1 921,00 грн., з 01 липня 2019 року - 2 007,00 грн., з 01 грудня 2 102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 401,25 грн., 2 508,75 грн. та 2 627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2 197,00 грн., з 01 грудня 2020 року 2 270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року 5 000,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн., з 01 липня 2021 року - 2 379,00 грн., з 01 грудня 2021 року 2 481 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 4 540,00 грн., 4 758,00 грн. та 4 962,00 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн., з 01 грудня 2021 року 6 500,00 грн.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. за №П-4-5г про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні адміністрації та профкому депо, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. за №П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.13. Колективного договору.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.13. Колективного договору між начальником Криворізької дистанції захисних лісонасаджень та первиною профспілковою організацією ПЧЛ-2, схваленого на конференції трудового колективу 29.03.2012, який є чинним станом на 2021 рік, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п.3.1.13. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята за вказівкою 29.03.2017 №Ц/6-25/713-17 за підписами голови правління ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В. Бубняка 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. за №П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. З цієї ж підстави не підлягає застосуванню й спільна Постанова керівництва Криворізької дистанції захисних лісонасаджень та ППО №ППО ППЧ-2 14/21 від 10.06.2021, якою було внесено зміни до п. 3.1.13. Розділу 3.

При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.13. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент надання допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 8431,50 грн., що складається з:

- 1520,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн. 2202,50 грн.),

- 1771,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн. - 2401,25 грн.),

- 1976,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4 723,00 грн. 2746,250 грн.),

- 3162,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6 000,00 грн. 2837,50 грн.).

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд не погоджується з тим, що допомога на оздоровлення не є заробітною платою, як зазначає відповідач в заяві про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності. При цьому суд керується наступним.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13.01.2004 № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Водночас, суд вважає, щозміни, що були внесені дост.233КЗпП України стосовно строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів,які почали діяти з 19.07.2022 року, не торкнулися права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а встановлюють місячний строк для звернення до суду виключно у справах про звільнення та тримісячний строк у справах про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Позивач просить за 1018-2021 роки, коли закон не встановлював обмеження.

Як видно із матеріалів справи, позивач продовжує працювати у відповідача, заявлені ним вимоги не пов`язані із стягненням належних при звільненні сум (коштів), у зв`язку з чим підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до спірних трудових правовідносин суд не знаходить.

До того ж, суд враховує, що статтею 58 Конституції України закріплено принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, що є гарантією довіри до держави.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Крім того від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до розгляду судом касаційної інстанції справи № 216/7179/23 за позовом працівника до АТ "Укрзалізниця", оскільки, на думку відповідача, предмет спору тотожний є підстави для зупинення провадження по справі.

Дослідивши клопотання суд зазначає, що згідно п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Беручи до уваги, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі, суд не вбачає підстав для зупинення розгляду справи.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення правової допомоги.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду ордер від 14.05.2024, договір про надання правової допомоги №14/05/02 від 14.05.2024, акт №1 про надання правової допомоги від 14.05.2024, квитанцію № 3253947 від 14.05.2024, яка свідчить сплату позивачем послуг адвоката в сум 2 500,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською допомогою на ім`я ОСОБА_3 , копію посвідчення адвоката України на ім`я ОСОБА_3 , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150 , м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2018-2021 роки в сумі 8431 ( вісім тисяч чотириста тридцять одна ) гривня 50 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.08.2024 року.

Суддя: Н. О. Сарат