ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1704/23 Номер провадження 22-ц/814/2163/24Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Антропов Д.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2024 року, постановлене суддею Макарчуком С.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Кобеляцька міська рада, ОСОБА_2 , про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

11.08.2023 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить установити безстроковий земельний сервітут, який полягає у праві її проходу та проїзду щодо земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_3 шляхом демонтажу частини довжиною 10,29 м бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_1 , безоплатно.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що згідно із рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.06.2019 їй виділено 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 , як самостійний об`єкт нерухомого майна, припинивши на нього право спільної часткової власності.

Згідно із витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2020 позивачці також належить земельна ділянка площею 0,0542 га, зареєстрована на підставі технічної документації, виготовленої за її заявою.

Поряд із належною їй земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідачки. Через особливості місця розташування обох земельних ділянок, доступ до належної позивачці земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно із земельної ділянки відповідачки, але остання створює їй перешкоди у проході та проїзді через свою земельну ділянку.

З метою позасудового вирішення спірного питання вона, ОСОБА_1 , зверталася до відповідачки з відповідним листом, але відповіді на нього не отримала, а також замовила експертне дослідження, яким запропоновано два варіанти встановлення сервітуту. Перший із запропонованих експертом варіант позивачка вважає найбільш правильним для встановлення земельного сервітуту щодо її права користування чужою земельною ділянкою та найменш обтяжливим для відповідача, оскільки на такій частині земельної ділянки розташована доріжка, яка протягом багатьох років використовується саме для цих цілей. Із підстав викладеного, посилаючись на положення ст.ст.401-403 ЦК України, ч.ч.1, 4 ст.98, п.а) ч.1 ст.99 ЗК України, просить захистити порушене право згідно заявлених позовних вимог.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13.02.2024 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Кобеляцька міська рада, ОСОБА_2 , про встановлення земельного сервітуту - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачка не довела ані безальтернативності захисту свого права, як власника земельної ділянки, іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів неможливості нормального користування земельною ділянкою без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як не довела й найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника сусідньої земельної ділянки, проти якого заперечувала сторона відповідача.

Позивачка оскаржила рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

Зазначає, що поза увагою районного суду залишився той факт, що вона є інвалідом І групи та, у зв`язку із неможливістю ходити, переміщається на інвалідному візку, і не може користуватися належною їй земельною ділянкою та домоволодінням по АДРЕСА_2 за відсутність окремого виходу/виїзду на дорогу загального користування.

Наполягає на тому, що відповідач створює їй перешкоди у проході та проїзді через свою земельну ділянку. Натомість, при зверненні в суд із цим позовом нею надано належні докази на підтвердження, що з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до належної позивачі ділянки з дороги загального користування можливий виключно з земельною ділянки відповідача. Доказом на підтвердження викладеного є висновок експерта ОСОБА_4 №66 від 09.09.2021, який містить три можливих варіанти встановлення сервітуту, серед яких, найбільш сприятливим для обох сторін вважає перший.

Додатком до апеляційної скарги є акт депутата Колецької міської ради, який вона просить врахувати апеляційний суд, оскільки ним підтверджено, що вона не може користуватися належним їй домоволодінням, в будинку відсутній водопровід та каналізація, тому що вона знаходяться в середині забудови та до нього не має окремого проїзду та проходу, що є вкрай необхідним для неї, як інваліда 1 групи, що може переміщатися виключно на інвалідному візку. Також актом встановлено, що зайти до будинку позивачки можливо лише через сусідні ділянки. Своєчасно надати такий доказ вона немала можливості через ускладнення в переміщенні.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 17.04.2024.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа Кобеляцька міська рада звернулися в апеляційний суд із заявами про розгляд справи без їх участі.

У суді апеляційної інстанції позивач та третя особа ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні.

За змістом частини другої статті 372 ЦПК України неявка осіб, які були належним чином повідомлення про день та час розгляду справи та просили проводити її розгляд за їх відсутності, не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 успадкувала від ОСОБА_5 1/3 частку жилого будинку з господарськими побудовами, що знаходяться у АДРЕСА_2 , про що 11.10.2003 державним нотаріусом Кобеляцької ДНК Чернявським Ю.В. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі №2-2227./а.с.83/

ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,0951 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; підстава: рішення 3 сесії 5 скликання Кобеляцької міської ради від 23.06.2006, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №2503533, виданим 24.06.2008 відділом земельних ресурсів у Кобеляцькому районі./а.с.8/

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.06.2019 (справа №532/627/19) визначено та виділено ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями у АДРЕСА_2 , як самостійний об`єкт нерухомого майна, припинивши а нього право спільної часткової власності./а.с.22-23/

Рішенням виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 21.06.2019 №192 «Про присвоєння адресного номера» присвоєно новий адресний номер 1/3 частині житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 , як самостійному об`єкту нерухомого майна, припинивши на нього право спільної часткової власності на підставі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.06.2019 №535/627/19 та яка належить ОСОБА_1 , внаслідок поділу майна між іншими співвласниками, а саме: АДРЕСА_2 ./а.с.35/

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованим 18.06.2020 за індексним номером 213095917, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :50:003:0906, площа 0,0542 га, що утворилася в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0312./а.с.9/

Із технічної документації з землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 у АДРЕСА_2 в, убачається, що 20.12.2019 ОСОБА_1 звернулася із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу належної їй спадкової земельної ділянки. За цією заявою виконано проект поділу належної їй земельної ділянки площею 0,0951 га на дві окремі земельні ділянки площами 0,0409 га та 0,0542 га; передбачене утворення проїзду площею 0,0239 га за рахунок накладання сервітуту на земельну ділянку ОСОБА_3 ./а.с.74-76, 79/

Рішенням виконавчого комітету Кобеляцької міської ради №124 від 10.06.2020 «Про зміну та присвоєння адресних номерів» змінено адресний номер земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0906, яка належить ОСОБА_1 , з «вул.Шевченка,71в» на « АДРЕСА_2 » та присвоєно новий адресний номер житловому будинку з господарськими будівлями як самостійному об`єкту нерухомого майна, який належить ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 10.06.2019 вул.Шевченка,71в./а.с.36/.

27.10.2020 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 27.12.2019 відділом у Кобеляцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області внесені відомості про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0906 площею 0,0542 га за адресою: АДРЕСА_2 ./а.с.9-11, 24-26, 32-33/.

09.09.2021 судовим експертом Федоровим Д.Ф. складено висновок №66 за результатами експертного земельно-технічного дослідження на замовлення ОСОБА_1 , яким установлено, що земельна ділянка №0:50:003:0906 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 межує лише із землями у приватній власності, то технічно необхідним є установлення земельного сервітуту, у тому числі через земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 . Експертом у Додатках №№2-4 наведено 3 можливі варіанти установлення такого сервітуту:

Для технічної реалізації запропонованих варіантів необхідно виконати наступні будівельні роботи: за варіантом №1: 1) демонтаж частини довжиною 10,29 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями №№ НОМЕР_1 і 71в та сталевих стовпів огорожі; 2) корчування фруктових дерев домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ; за варіантом №2: 1) демонтаж частини довжиною 28,56м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_4 ; за варіантом №3: 1) демонтаж частини довжиною 90,08 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_1 .12-21/

15.08.2022 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в, про що укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В., зареєстровано в реєстрі за №1401. Указана нерухомість у цілому складається з: житлового будинку загальною площею 81,1 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., літ.«А,а,а1,а2», сарай літ.«Б»,господарчий блок літери «В», вбиральня літери «Д», огорожа літери «№1,2», які розташовані на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0409 га, кадастровий номер земельної ділянки: :50:003:0907./а.с.41-42/

ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи безстроково та потребує постійного стороннього догляду, довідка МСЕК АВ №0491518./а.с.7/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що належна позивачці земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідачки, яка хоча і є неприватизованою, однак була утворена саме позивачкою внаслідок розподілу належної їй земельної ділянки, має прямий вихід до червоної лінії вул.Шевченка, й наразі залишається у користуванні позивачки, що підтверджується її поясненнями та поясненнями ОСОБА_2 , чоловіка позивачки, з яким остання проживає постійно.

Судом на підставі наявних у справі доказів установлено існування проїзду-проходу між земельними ділянками № НОМЕР_2 в та № НОМЕР_1 та між земельними ділянками № НОМЕР_2 в та № НОМЕР_1 , на якому частково розташована будівля віднесеного до ділянки №71д належного позивачці сараю. Існування цього проходу підтверджено учасниками справи, у тому числі, позивачкою, і хоча остання стверджувала про те, що розмір цього проїзду-проходу замалий, суд визнав відсутніми належні та допустимі докази неможливості його використання для доступу до земельної ділянки №71д.

Надаючи оцінку висновку експертизи, суд виходив із того, що експертом не розглядалися питання можливості проходу чи проїзду на земельну ділянку позивачки, а також питання доцільності й можливості існування інших способів здійснення користування земельною ділянкою, у тому числі шляхом використання утвореної позивачкою внаслідок поділу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 в, яка й надалі перебуває у її користуванні. Натомість обраний позивачкою варіант встановлення земельного сервітуту, який відповідно до висновку експерта потребує демонтажу частини довжиною 10,29 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями та сталевих стовпів огорожі і корчування фруктових дерев домоволодіння відповідачки, очевидно не є найменш обтяжливим.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела безальтернативності захисту свого права, як власника земельної ділянки іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, а також, що запропонований варіант є найменш обтяжливим способом відповідачки, проти якого заперечувала сторона відповідача.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

За змістом частини першої статті 98 ЗК України правом земельного сервітуту є право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частина четверта наведеної норми).

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається стосовно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до частини першої статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо встановлення такого обмеженого користування чужим майном.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справах №487/4106/14-ц від 12.06.2019, №925/603/18 від 19.06.2019, №484/690/16-ц від 17.10.2019, №751/8865/15-ц від 27.11.2019.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованій у справі №918/370/17 від 20.09.2018, саме позивач має довести, що: 1) повноцінне використання своєї земельної ділянки чи іншої нерухомості неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки чи нерухомості; 2) задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; 3) він, позивач, не досяг з відповідачем домовленості про установлення сервітуту та про його умови.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020 дійшла висновку щодо необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Із огляду на викладені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами безальтернативності захисту свого права, як власника земельної ділянки, іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, а також, що такий спосіб є найменш обтяжливим для власника сусідньої земельної ділянки, проти якого в суді сторона відповідача категорично заперечувала. При цьому, колегією суддів враховано відсутність у справі доказів на підтвердження звернення позивача до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, як передумови звернення в суд із цим позовом.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на довільному трактуванні норм права на власну користь. Тоді як, наявний у справі висновок за правилами статті 110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами; а відхилення його суду правильно вмотивовано тим, що експертом не розглядалися питання можливості проходу чи проїзду на земельну ділянку позивачки, а також питання доцільності й можливості існування інших способів здійснення користування земельною ділянкою, у тому числі шляхом використання утвореної позивачкою внаслідок поділу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 в, яка й надалі перебуває у її користуванні.

В суді першої інстанції позивачка, диспозитивно розпорядившись належними їй процесуальними правами, не заявляла клопотання про призначення судової комісійної будівельно-технічної експертизи для вирішення питання існування технічної можливості улаштування проїзду до житлового будинку без встановлення сервітуту, а отже не довела належними доказами підставність його застосування згідно заявлених вимог.

Натомість заявлення такого клопотання в суді апеляційної інстанції та обґрунтування вимог позову новими доками (копія акту депутата, якість якого не дозволяє встановити його зміст), суперечить положенням статті 367 ЦПК України, за змістом якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Винятковість обставин позивачем не доведена, тоді як саме своєчасна реалізація процесуальних прав та обов`язків у визначені процесуальним законом строки забезпечує оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяє дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення суду першої інстанції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення районного суду слід залишити без змін

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.08.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак