справа № 631/192/24
провадження № 2/631/320/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.,

за участі секретаря судового засідання Семенко А. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1163072 від 13 лютого 2024 року діє адвокат Мезін Віталій Вікторович, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа № 631/889/21, виданого 17 серпня 2022 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 від попереднього шлюбу має повнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконанні у Нововодолазькому відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 631/889/21, виданого 17 серпня 2022 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки, що продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 вересня 2021 року і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_2 23-х років. Аліменти стягуються з пенсії позивача та з місця офіційного працевлаштування.

Як вказав представник позивача, на даний час матеріальне становище ОСОБА_1 та стан його здоров`я змінились. 13 липня 2023 року позивач отримав третю групу інвалідності, наразі вимушений постійно приймати ліки, які безкоштовно не видаються. Крім того, позивач має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого також сплачує аліменти. З огляду на вищевикладене, сторона позивача просить суд переглянути розмір аліментів, що стягується за рішенням суду з позивача, в бік зменшення.

Відповідачем, ОСОБА_2 , відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, до суду надано не було.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, судом не вживалось.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання, призначене на 15 серпня 2024 року, не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Мезіна Віталія Вікторовича.

Представник позивача адвокат Мезін Віталій Вікторович у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду 29 травня 2024 року представник позивача надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 3940/24-вх., відповідно до якої просив долучити до матеріалів справи копію судового наказу, розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що на задоволенні позовних вимог наполягають.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач звернулась на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 3859/24-вх. від 27 травня 2024 року, відповідно до якої вказала, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує, розгляд справи просила провести за її відсутності.

З приводу неявки учасників процесу у судове засідання суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача та відповідача свідчать їх відповідні заяви, що містяться у матеріалах справи.

Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання стороною позивача та відповідачем особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд бере до уваги, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначені обставини учасниками справи не оспорювались та належним чином не спростовані, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цих обставини та добровільності їх визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вони не підлягають доказуванню.

Як убачається з копії виконавчого листа № 631/889/21 (провадження № 2/631/191/22), виданого 17 серпня 2022 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, 18 лютого 2022 року Нововодолазький районний суд Харківської області розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання та вирішив стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання доньки, що продовжує навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 вересня 2021 року і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_2 23-х років.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 46.

З копії судового наказу, виданого 27 грудня 2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у справі з єдиним унікальним № 631/1722/23 (провадження № 2-н/631/661/23) убачається, що з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягнуто аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 грудня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням ХLІІІ сесії VІІІ скликання Нововодолазької селищної ради Харківської області від 24 квітня 2024 року № 4031-VІІІ «Про дострокове припинення повноважень старости Новоселівського старостинського округу № 6 та звільнення старости ОСОБА_1 » відповідно до пункту 6? частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Кодексу Законів про працю України, на підставі поданої заяви старости Нововселівського старостинського округу № 6 Бирки В. П., вирішено достроково припинити повноваження старости Нововселівського старостинського округу № 6 Бирки В`ячеслава Павловича та звільнити ОСОБА_1 30 квітня 2024 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого 26 липня 2023 року (бланк серії НОМЕР_3 ) судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримує пенсію по інвалідності, 3 група, загальне захворювання.

Також з копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (серія 12 ААВ № 697423), виданої 13 липня 2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами огляду (акт МСЕК № 984) відноситься до осіб з інвалідністю ІІІ групи, дата чергового переогляду 12 червня 2025 року.

З копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого відділення для лікування хворих соматичного профілю (неврологічні ліжка) № 8382 від 24 грудня 2022 року, № 3472 від 13 травня 2023 року та № 782 від 05 лютого 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням групи інвалідності періодично проходить стаціонарне лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Нововодолазька центральна лікарня» Нововодолазької селищної ради.

При вирішенні дану спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України).

Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України.

Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Отже, стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина 2 статті 200 Сімейного кодексу України).

Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дочки, сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють їх дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 199/9339/16-ц (провадження № 61-32330св18), від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21).

Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Разом із тим, частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» де вказано, що відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, наведена норма Сімейного кодексу України містять дві підстави для коригування розміру аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати.

Аліментні правовідносини існують тривалий час, тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися, як у бік погіршення, так і у бік покращення. А отже враховуючи зміст статей 181, 192, 199 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Верховний Суд України у своїй постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, у тому числі повнолітню, яка продовжує навчання, у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, змінився сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

Суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

За змістом статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, у разі пред`явлення позову про їх зменшення, повинен визначатися виходячи з наведених у цій статті підстав, зокрема, матеріального становища та сімейного стану платника з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, на утримання якої вони стягуються. При цьому, зміни, що відбулися у матеріальному та сімейному стані платника мають бути такими, що ставлять його самого у скрутне становище.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року по справі № 691/926/20 (провадження № 61-7627св21) зробив висновок, що статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: зміни і сімейного, і матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів.

Як вже зазначалось, враховуючи зміст статей 181, 192, 199 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини або сама дитина можуть подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Із наданих учасниками процесу доказів вбачається, що у платника аліментів ОСОБА_1 наразі погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній отримав інвалідність ІІІ групи, з цього приводу проходить періодичне стаціонарне лікування. Також у позивача змінився й матеріальний стан, він звільнився з основного місця роботи та отримує пенсію по інвалідності. Також не може залишитись поза увагою й те, що ОСОБА_1 має ще неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого також сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вбачає наявність суттєвих змін, як у стані здоров`я, так й у матеріальному стані платника аліментів, тобто позивача, в порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, що, у свою чергу, відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України є підставою для зменшення розміру аліментів.

Окрім іншого, суд бере до уваги заяву ОСОБА_2 , яка визнала позовні вимоги у повному обсязі та не заперечувала проти зменшення розміру аліментів, що стягуються на її утримання.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами Цивільного процесуального кодексу України

При цьому, суд зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, оскільки заява відповідача не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає заяву відповідача про визнання позову.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України.

Визнання позову відповідачем є його одностороннім волевиявленням й означає безумовну згоду з вимогами позивача та з можливим ухваленням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності й доведеності фактів та обставин, що належать до підстав позову.

В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відтак, з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи заяву відповідача про визнання позовних вимог, а також виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_2 , яка продовжує навчання, до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про застосування мінімальної межі розміру аліментів 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та максимальної 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, слід зазначити наступне. Стаття 201 Сімейного кодексу України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189 192 і 194 197 цього кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини.

Положеннями статті 201 Сімейного кодексу України не передбачено застосування вимог статті 182 цього Кодексу для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відсилання у статті 200 Сімейного кодексу України до вимог статті 182 Сімейного кодексу України стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів та закріплені у частині 1 статті 182 Сімейного кодексу України.

Таким чином, визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку передбачено нормами Сімейного кодексу України, які регулюють обов`язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Також застосування максимального розміру аліментів у розмірі десяти прожиткових мінімумів на дитину передбачена для видачі судових наказів.

Що стосується строку, з якого слід обчислювати змінений розмір аліментів, то суд керується роз`ясненнями, які містяться у абзаці 4 пункту 23 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до якого, у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат, процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається.

З огляду на вище викладене, керуючись статтею 51 Конституції України, статтями 7, 180, 181 183, 192, 199, 200 Сімейного кодексу України, статтями 1 5, 7, 10 13, 17 19, 58, 64, 76 81, 83, 128 131, 133, 141, 206, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на повнолітню дитину, яка продовжує навчання задовольнити частково.

Зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 лютого 2022 року по справі з єдиним унікальним № 631/889/21 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь (утримання) доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яка продовжує навчання з 1/4 (однієї четвертої) частини до 1/6 (однієї шостої) частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_2 двадцяти трьох років.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т. М. Трояновська