печерський районний суд міста києва
Справа № 201/4042/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Головко Ю. Г.,

за участю секретаря Солонухи Д. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_2 із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що ОСОБА_3 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», у банку ним відкрито картковий рахунок, та отримано картку для виплат Золота «Універсальна», номер картки НОМЕР_1 . 14.04.2022 грошові кошти на карті у розмірі 25 402,14 грн, були заблоковані банком, та в подальшому, 22.04.2022 списані банком. З відповіді банку від 06.06.2022 зазначено, що грошові кошти були списані з банківського рахунку позивача на підставі укладеного між ним та банком договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008. Проте, як зазначає позивач, порука за договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008 є припиненою ще з 25.08.2011 року, тому банк не мав підстав для списання коштів з карткового рахунку позивача, у зв`язку з чим банк зобов`язаний повернути позивачу безпідставно списані ним кошти.

Оскільки порука за Договором поруки №МК/93-2 від 29.02.2008, укладеним між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 , на переконання позивача припинилась з 25.08.2011, то у банку були відсутні законні підстави для списання 22.04.2022 коштів з карткового рахунку позивача «в рахунок простроченої заборгованості за договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008 року». Відповідно, безпідставно отримані банком грошові кошти в сумі 25 402,14 грн підлягають поверненню позивачу.

При цьому, порука за Договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008 припинилась ще до того як Банком 16.10.2012 було подано позов про стягнення заборгованості (справа N? 0417/14398/2012), а оскаржуване списання коштів банком в рахунок погашення боргу за Кредитною угодою відбулось у 2022 році, тобто більше ніж через 10 років після припинення поруки.

Ухвалою суду від 29.12.2022 провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 05.07.2023 справу прийнято до провадження судді Головко Ю. Г. та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, до суду подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» подав до суду відзив на позовну відзив на позовну заяву, з відповідними доказами в обґрунтування своїх заперечень, які судом були прийняті та долучені до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву зазначав, що позивач є клієнтом АТ КБ "ПриватБанк" починаючи з 18.04.2006. Відповідач зазначає, що у випадках порушення Клієнтом вимог чинного законодавства України та/ або умов даного Договору та/або у разі виникнення Несанкціонованого овердрафту Банк має право зупинити здійснення розрахунків за Карткою (заблокувати Картку) та/або визнати Картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у встановленій Банком частині у разі невиконання Клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим Договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1071 ЦКУ, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У відповідності до припису п. 1.1.2.1.2. Умов та правил Клієнт зобов`язаний вчасно здійснювати оплату банківських послуг відповідно до тарифів Банку, здійснювати погашення заборгованості у строки та в розмірах, визначених Договором.

Пунктом 1,1.3.1.5. Умов встановлено, що Клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків Клієнта у межах сум, що підлягають сплаті Банку за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами Клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунка.

Враховуючи вказані положення, списання грошових коштів з картки № НОМЕР_2 в рахунок простроченої заборгованості за договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008 є договірним списанням коштів в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за ОСОБА_3 у Банку.

Отже, порушень з боку Банку не допущено, адже АТ КБ "ПриватБанк" діяв згідно з нормами чинного законодавства України, а також у рамках договірних відносин з клієнтом.

Відповідач вказує, що жодного разу позичальник не звертався до Банку з вимогами про необхідність отримання будь-якої інформації за укладеними договорами, їх розірвання чи припинення.

Відповідно до п. 2.1.1.3.1. Умов та Правил надання послуг "Клієнт доручає здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, в розмірі процентів, які підлягають сплаті за договором". Тобто списання коштів на погашення заборгованості передбачена умовами договору є і договірним списанням.

Стосовно тверджень позивача, що договір поруки припинений, відповідач зазначає, що укладаючи Договір поруки, позивач зобов`язався перед Банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань в повному обсязі, зокрема: як тих, що виникли з Договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Обсяг зобов`язань Позивача визначається умовами Договору поруки та умовами Договору, яким визначено обсяг зобов`язань Позичальника, забезпечення яких здійснює Позивач. Згідно ч. 1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов?язання боржником. Чинне законодавство визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов?язку. Відповідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов?язання. У разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов?язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов?язання. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов?язання є правовідношення, в якому одна сторона і (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. Відповідно ст. 598 ЦК України, зобов?язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов?язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Договором поруки сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по Кредитному договору. Відповідач зазначає, що на даний час як кредитний договір, так і договір поруки є дійсними, рішень судів, що такі договори визнані недійсними або припиненими не має та позивачем таких доказів не надано.

Стосовно витрат на правничу допомогу відповідач не погоджується з наданим документами як доказами про надання правової допомоги та вважає, вони не підтверджені відповідними доказами.

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, відповідача зазначає, що позивач не довів наявність завданої йому моральної шкоди в результаті своїх протиправних дій, а тому відсутні підстави, для задоволення позову в цій частині.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» починаючи з 18.04.2006.

14.04.2022 грошові кошти у сумі 25402,14 грн, які перебували на картковому рахунку позивача були заблоковані банком і подальшому, 22.04.2022 списані з банківського рахунку позивача на підставі укладеного між ним та банком договору поруки № МК/93-2 від 29.02.2008.

Підставою для припинення обслуговування банком позивача є п. 2.1.4.2.3 Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.4.2.3 у випадках порушення клієнтом вимог чинного законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення Несанкціонованого овердрафту банк має право зупинити здійснення розрахунків за карткою (заблокувати картку) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або установленій банком частині у разі невиконання клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим договором.

29.02.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено Кредитну угоду № MK/93, відповідно до умов якого позичальнику на спеціально відкритий картковий рахунок надавався кредит на споживчі цілі шляхом надання коштів траншами, що оформлялося укладенням окремих договорів на видачу траншу із встановленням у таких договорів строку повернення траншу. Загальна сума кредиту за Кредитною угодою - 70 000,00 доларів США.

29.02.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено Договір про видачу траншу № МК/93/1, відповідно до умов якого позичальнику на спеціально відкритий картковий рахунок надається кредит на споживчі цілі траншем у розмірі 70 000,00 доларів США; кінцевий строк повернення кредиту встановлюється у Додатку 1 до Договору про видачу траншу - Графіку погашення кредиту та процентів, та встановлений до 25.02.2011.

Виконання позичальником умов Кредитної угоди забезпечувалося договором поруки - Договір поруки № МК/93-2 від 29.02.2008, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 . Відповідно до п.1 договору поруки № MK/93-2 от 29.02.2008, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_4 своїх обов`язків за договором № МК/93 від 29.02.2008 згідно якому кредитор надав боржнику кредит в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США, а боржник зобов`язаний повернути кредит до 25.02.2011, за кредитним договором. Пунктом 10 Договору поруки встановлено, що він діє до повного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до чинного законодавства України Банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), які розміщуються на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет і є невід?ємною частиною договору банківського обслуговування.

Відповідно до п. 2.1.4.2.3. У випадках порушення Клієнтом вимог чинного законодавства України та/ або умов даного Договору та/або у разі виникнення Несанкціонованого овердрафту Банк має право зупинити здійснення розрахунків за Карткою (заблокувати Картку) та/або визнати Картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов?язань у цілому або у встановленій Банком частині у разі невиконання Клієнтом своїх боргових зобов?язань та інших зобов`язань за цим Договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1071 ЦКУ, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. У відповідності до припису п. 1.1.2.1.2. Умов та правил Клієнт зобов?язаний вчасно здійснювати оплату банківських послуг відповідно до тарифів Банку, здійснювати погашення заборгованості у строки та в розмірах, визначених Договором.

Пунктом 1.1.3.1.5. Умов встановлено, що Клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків Клієнта у межах сум, що підлягають сплаті Банку за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами Клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунка.

Відповідно до Договору поруки № МК/93-2 від 29.02.2008, предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_4 своїх обов`язків за Договором № MK/93 від 29.02.2008, згідно якому кредитор надав боржнику кредит у сімі 70 000 доларів США, a боржник зобов`язаний: повернути кредит до 25.02.2011 згідно кредитного договору, сплачувати за його користування 15 % річних, з щомісячною комісією 0, 06 % від суми кредиту, а також одноразова комісія 0, 5 % від суми кредиту- за оформлення кредиту, на дату здійснення сплати по кредиту, згідно графіка погашення заборгованості по кредиту, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 30 % річних на дату здійснення сплати по кредиту, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі.

Згідно п. 2 Договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов?язків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 4 Договору визначено, що у випадку невиконання боржником обов?язків за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 5 Договору у випадку невиконання боржником якого - набудь обов`язку, передбаченого п.1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов?язку.

Згідно п. 8 Договору, у випадку невиконання поручителем обов`язків боржника за Кредитним договором впродовж 5 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п.5 цього Договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1% від суми заборгованості, яка зазначена в зазначеній письмовій вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виковання зобов?язань за цим Договором.

Пунктом 10 визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням сторонами договору взятих на себе зобов`язань по договору 16.10.2012 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, яка утворилась за кредитною угодою, справа № 0417/14398/2012.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2012 було відкрито провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2014 позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.02.2016 у справі № 0417/14398/2012 апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2014 залишено без змін.

Списання грошових коштів з картки № НОМЕР_2 в рахунок простроченої заборгованості за договором поруки № МК/93-2 від 29.02.2008, як стверджує Банк, є договірним списанням коштів в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за ОСОБА_3 у Банку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1-2 ст. 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Аналіз вищенаведеної ч. 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16, від 21 січня 2021 року у справі № 61-17508ск19, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11.

Умовами Кредитного договору № МК/93 від 29.02.2008 та договору поруки № МК/93-2, за яким поручитель ОСОБА_3 безспірно зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають із цього договору, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що строком виконання основного зобов`язання є 25.02.2011, та урахувавши, що банк мав право протягом шести місяців від дати настання строку виконання основного зобов`язання звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості до 25.08.2011, проте з таким позовом банк звернувся лише 16.10.2012 та позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом залишено без розгляду, та апеляційним судом ухвалу залишено в силі, тому суд вважає, що порука припинилась через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення ЦК України та 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника.

Рішенням Конституційного Суду № 15-рп/2011 від 10.11.2011 відзначено, зокрема, що положення пункту 22, статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Здійснюючи обслуговування банківського рахунку клієнта (споживача), Банк зобов?язаний діяти в межах, встановлених законодавством; списання Банком грошових коштів з карткового рахунку Позивача за відсутності такого розпорядження Позивача, має бути засноване на законних підставах.

Оскільки станом на дату списання Банком грошових коштів з карткового рахунка Позивача (22.04.2022 р.) порука за Договором поруки N? MK/93-2 от 29.02.2008, укладеним між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 , припинилась (з 25.08.2011), Банк не мав законних підстав для списання грошових коштів з карткового рахунка Позивача.

Згідно матеріалів справи, інших кредитних правовідносин, відносин поручительства Позивач з Банком не має.

За ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів є, серед іншого, відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття чи наслідком події. або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов?язанні; рахунок іншої особи. 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання).

Суть кондикційного зобов?язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов?язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

Зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно 1. ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов?язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Враховуючи, що умова щодо процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлена договором між позивачем та Банком, то до відносин, що склались підлягає застосуванню положення ч, 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов?язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу 1 книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов?язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов?язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов?язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.

Тому у разі прострочення виконання зобов?язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N? 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі N? 6-1 13цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16це18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.

Тобто, у відповідності до вищенаведених положень, Банк зобов?язаний повернути Позивачу безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 25 402,14 грн (двадцять п?ять тисяч чотириста дві гривні 14 копійок), а також 3% річних та інфляційні, нараховані на таку суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума на яку здійснюються нарахування (основний борг) - 25 402,14 грн; період прострочення: з 23.04.2022 р. по 04.07.2022 р. включно. Тобто, станом на дату пред`явлення позову Банком не повернуто Позивачу безпідставно списані кошти. Індекс інфляції за травень 2022 р. - 102,70 грн. Розрахунок 3% річних: 25 402,14 х 3 % х 73 : 365 : 100 = 152,41 (грн). Розрахунок інфляційних: 25 402, 14 х 1.02700000 - 25 402,14 = 685,86 (грн). Разом проценти на інфляційні: 141,9 + 685,86 = 838,27 (грн).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 24810, 00 грн суд зазначає наступне.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім - випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно положень даної статті, компенсація моральної шкоди може здійснюватися за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини Банку.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач не довів наявність завданої йому моральної шкоди в результаті протиправних дій відповідача.

Відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: 1) наявність такої шкоди; 2) протиправність діяння особи яка її заподіяла; 3) наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням особи яка її заподіяла та вини останнього в її заподіянні.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність особи, що заподіяла шкоду без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 24810,00 грн., та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров?я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

З наявних в матеріалах справи складових частин договору про надання банківських послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов?язань.

Враховуючи викладене в суду відсутні підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позовної заяви а також витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу, мотивовуючи тим, що не погоджуються з наданими позивачем документами як доказами про надання правової допомоги.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що правничу допомогу позивачу надавала адвокат Чуміна К. Г., на підставі Договору про надання правової допомоги від 28.06.2022.

Відповідно до Додатковох угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 28.06.2022 сторони узгодили, що вартість послуг виконавця з урахуванням їх обсягу, складності та часу, витраченого на надання правової допомоги, складає фіксовану суму у розмірі 10000 грн без ПДВ, та сплачується замовником в порядку передбаченому п. 3.2. Договору.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що оплата послуг виконавця за цим договором здійснюється шляхом перерахування замовником безготівкових коштів у національній валюті України (гривня) на рахунок виконавця, зазначений у цьому договорі, протягом 3 (трьох) операційних (банківських) днів з моменту пред`явлення замовнику до сплати рахунку за надані послуги, передбачені цим Договором та/або додатковою угодою до нього.

Згідно Акту № 1 приймання-передання наданих послуг від 04.07.2022, витрачений на надання адвокатом правової допомоги час склав в загальному 15 год.

Для включення витрат на професійну правничу допомогу до складу судових втрат, що підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи, ЦК України не вимагає, щоб такі витрати на професійну правничу допомогу були сплачені на момент прийняття рішення у справі.

Вказане відповідає принцину свободи сторін у визначенні умов договору. Так, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, та приходить висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», сума судового збору у розмірі 992, 40 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 16, 23, 536, 559, 625, 1212, 1214 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 25402 (двадцять п`ять тисяч чотириста дві) грн. 14 коп, три відсотки річних у сумі 152 (сто п`ятдесят дві) грн. 41 коп, інфляційні втрати у розмірі 685 (шістсот вісімдесят п`ять) грн. 86 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Ю. Г. Головко