Справа № 352/1524/24
Провадження № 2/352/537/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої - судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння,

у с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на будинковолодіння, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 з підстав належності 1/2 частини на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/2 - у порядку спадкування за законом після померлогоОСОБА_2 .

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона з чоловіком ОСОБА_2 протягом 1988-1991 р., перебуваючи в шлюбі, побудували будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд, дійсна вартість якого на цей час становить 1288791 грн. До збудованих до 05 серпня 1992 р. житлових будинків закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, побудованого до 05.08.1992, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Вона з чоловіком та їхнім сином ОСОБА_2 з 1991 р. фактично проживали у спірному будинковолодінні, а з 1996 р. були офіційно зареєстровані в ньому. Будинковолодіння належало їй та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. При цьому право власності не зареєстроване, правовстановлюючий документ відсутній. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема, на частку вказаного будинковолодіння. Позивачка як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Другим спадкоємцем за законом першої черги є її син ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі. Однак, останній на спадкове майно не претендує, у встановленому законом порядку та строки не заявляв свої вимоги щодо спадкового майна, з 2020 року він перебуває за кордоном. Інших спадкоємців немає. З метою оформлення права на успадковане майно позивачка звернулася до нотаріальної контори, однак, постановою від 21.05.2024 нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. Тому позивачка змушена звернутися до суду з цим позовом.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Марущак В. І. у судове засідання не з`явилися, в поданій до суду заяві представник позивача просив розглянути справу без участі сторони, позов підтримав і просив його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, у поданій до суду заяві позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути без його участі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, протягом 1988-1991 р. побудували будинковолодіння АДРЕСА_1 . Проте свідоцтво про право власності на будинковолодіння ніхто не отримував, державна реєстрація права власності на це нерухоме майно не проведена.

Позивачка з чоловіком та сином з 1991 р. фактично проживали у спірному будинковолодінні, а з 1996 р. були офіційно зареєстровані в ньому.

Статят 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначала, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов'язкової реєстрації таких прав.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що до збудованих до 05 серпня 1992 р. об'єктів нерухомого майна закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. А документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 557/1209/16-ц.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналогічна норма містилася у ст. 16 Закону України «Про власність», згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, позивачка та її чоловік уважалися співвласниками на праві спільної сумісної власності вказаного нерухомого майна, і це право презюмується.

Будинковолодіння складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд, його дійсна вартість на цей час становить 1288791 грн.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належну йому половину будинковолодіння, яку прийняла позивачка як спадкоємиця за законом першої черги в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Другий спадкоємець за законом першої черги - син позивачки ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі, спадщину після смерті батька не прийняв і на неї не претендує.

Вказані обставини, які відповідачем не заперечувалися, підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

З огляду на те, що відсутність правовстановлюючого документа на будинковолодіння перешкоджає позивачці оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, суд визнає за нею право власності на вказане будинковолодіння з підстав належності 1/2 частини на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/2 - у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 5, 1261, 1268 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 вартістю 1288791 грн з підстав належності 1/2 частини на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/2 - у порядку спадкування за законом після померлогоОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 13.08.2024.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ