КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року місто Київ

Справа № 757/19782/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13339/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О. В.

суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року (ухвалене у складі судді Шевченко Т. М., інформація про дату складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами, треті особи: Національний комплекс «Експоцентр України», Київська міська рада, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного управління справами, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державного управління справами щодо ненадання дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність територіальної громади міста Києва для подальшої приватизації кімнат його мешканцями;

- зобов`язати Державне управління справами видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність територіальної громади міста Києва для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він був прийнятий на роботу до Національного комплексу "Експоцентр України" відповідно до наказу від 24.04.2002 року №99к, у зв`язку з чим йому була надана кімната для проживання в гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , звідки 03.10.2009 року він переселився у гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 , де позивач зареєструвався. Враховуючи сімейні обставини, зокрема одруження 13.06.2014 р., у 2014 році позивачу було виділено іншу кімнату - №44 у вказаному гуртожитку, де він був зареєстрований 21.01.2014 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилася донька ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . 17.04.2019 р. між позивачем та НК "ЕкспоцентрУкраїни" було укладено договір №20/19-Г найму жилого приміщення в гуртожитку на підставі ордеру №32 від 02.08.2017 р., на підставі якого позивачу та членам його сім`ї надана у користування кімната № НОМЕР_1 , площею 20,2 кв.м, у гуртожитку, де на сьогоднійшній день проживає позивач разом з сім`єю.

05.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Державного управління справами з листом про передачу гуртожитку з державної власності у комунальну, проте листом від 19.12.2022 р. відповідач повідомив позивачу про відсутність правових підстав для вирішення порушеного питання, оскільки згідно зі статтею 2 Указу Президента України від 16 червня 1995 року №451 "Про Положення про національний заклад (установу) України" органам виконавчої служби заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) Українимайно, що перебуває в державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

На думку позивача, вказані посилання відповідача є неправомірними та такими, що порушують законні права позивача і інтереси щодо приватизації кімнат його мешканцями.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 11 червня 2024 року направив засобами поштового зв`язку на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального та процесуального права, формально підійшов до розгляду справи, надав перевагу одній стороні над іншою, чим порушив принцип змагальності сторін, не врахував численні висновки Верховного Суду щодо питань реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, залишив поза увагою принципи Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, серед яких ключовими є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Вказує, що висновки суду про необґрунтованість позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення суперечать вимогам чинного законодавства.

Посилається на те, що Закон № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є спеціальною нормою законодавства, яка регулює питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які мешкають у гуртожитках, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Статтею 1 вказаного Закону визначено сферу його дії. Відповідно до аналізу статті 1 слідує, що на третю особу Національний комплекс «Експоцентр України» вказаний Закон поширює свою дію та регулює питання передачі гуртожитку.

Вказує, що Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 року у справі № 911/121/22 висловив правову позицію щодо правового статусу гуртожитків державної та комунальної власності, зокрема: «Гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, мають бути передані у власність територіальних громад, за винятком тих, які перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ), та які побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудні 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти».

Звертає увагу суду, що на момент розгляду даної справи перелік об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, в який включено національні заклади культури, в тому числі третю особу-1, відсутній, бо на сьогодні Верховною Радою України не затверджено перелік об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам та нормам права на які посилався позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Так судом не надано оцінки аргументу щодо відсутності затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків, а також щодо відсутності дискреційних повноважень відповідача щодо вирішення питання передачі з державної в комунальну власність гуртожитку.

Також судом не надано належної оцінки незаконному посиланню відповідача на п. 2 Указу Президента України від 16.06.1995 року № 451/95 «Про положення про національний заклад (установу) України», яким встановлено органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям, як підставу відмови у прийнятті рішення про передачу гуртожитку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

11 липня 2024 року від представника відповідача «Державного управління справами» Марчук М. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із прийнятим рішенням та до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Треті особи своїм правом на надання відзиву не скористались.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача Марчук М. В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Представник НК «Експоцентр України» Пасічнитк С. О. у судовому засіданні просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, про розгляд справи третя особа повідомлена судом належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи міститься відповідний звіт про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Згідно положень статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності нез`явившихся осіб.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.1999 № 1801 на базі національного виставкового центру України та Палацу мистецтв «Український Дім» при Кабінеті Міністрів України утворено НК «Експоцентр України», який відповідно до Указу Президента України від 23.02.2000 № 278 «Про Державне управління справами» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.04.2000 № 165 передано в управління ДУС.

НК «Експоцентр України» є закладом культури загальнодержавного значення згідно з переліком закладів культури базової мережі загальнодержавного рівня, затвердженого наказом Міністерства культури України від 17.06.2016 № 450 і має статус національного.

ДУС створене Президентом України відповідно до пункту 28 статті 100 Конституції України, правовий статус якого визначений Указом Президента України від 17.12.2002 №1180/2002 «Про Положення про Державне управління справами».

Згідно з даними трудової книжки НОМЕР_2 позивач працює в НК «Експоцентр України» з 24.04.2002 року. (а.с. 13)

На підставі наказу НК «Експоцентр України» від 02.08.2017 р. позивачу видано ордер № 32 на жилу площу в гуртожитку по АДРЕСА_4 ; склад сім`ї за ордером 4 особи: позивач, дружина позивачата двоє дітей. (а.с. 30)

Відповідно до договору № 20/19-Г найму жилого приміщення в гуртожитку від 17 квітня 2019 року, укладеного між позивачем та НК «Експоцентр України», позивачу та членам його сім`ї надано у користування жиле приміщення № НОМЕР_1, площею 20,2 кв метрів, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане жиле приміщення надано позивачу на підставі ордеру та цього договору. (а.с. 31)

Відповідно до паспорта громадянина України НОМЕР_3 позивач зареєстрований 03 жовтня 2009 року за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 11)

21 січня 2014 року позивача було зареєстровано у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку.

Рішенням Київської міської ради від 03.09.2015 р. №944)1808 «Про перейменування вулиць, площ, провулків та проспектів у АДРЕСА_5 .

Згідно з довідкою НК «Експоцентр України» від 03.05.2023 № 11/23677)1 позивач дійсно працює в НК «Експоцентр України», проживає та зареєстрований у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку НК «Експоцентр України» за адресою: АДРЕСА_1 (далі - гуртожиток). (а.с. 29)

Відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.11.2009 № 914 гуртожиток включено до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Голосіївському районі м. Києва, який затверджено розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.10.2007 №1289.

Гуртожиток як об`єкт житлової нерухомості зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.12.2016 на праві державної власності за ДУС.

За НК «Експоцентр України» 30.12.2016 зареєстровано право оперативного управління гуртожитком, який перебуває на балансі НК «Експоцентр України».

Позивач звертався 05.12.2022 до генерального директора НК «Експоцентр України» про вжиття відповідних заходів щодо передачі відповідного гуртожитку з державної власності у комунальну власність. (а.с. 39)

У відповідь на вказане звернення, листом від 21.12.2022 № 11/23544/3 НК «Експоцентр України» повідомило позивача, що ним проведена робота з Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією щодо вивчення питань передачі гуртожитку у комунальну власність. Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація листом від 12.06.2017 № 100-08/ко зокрема повідомила, що рішення про передачу гуртожитків у власність територіальної громади приймає орган, уповноважений управляти державним майном. НК «Експоцентр України» звернувся з листом до ДУС, в управлінні якого перебуває комплекс, з проханням прийняти рішення про передачу гуртожитку у власність територіальної громади міста Києва. ДУС листами від 12.07.2017 № 01-19/10/1379, від 01.12.2022 № р.в.с.01-1625 повідомило, що немає правових підстав для вирішення порушеного питання, оскільки відповідно до статті 2 Указу Президента України від 16.06.1995 № 451 «Про Положення про національний заклад (установу) України» органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває в державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. (а.с. 40)

НК «Експоцентр України» зверталося до ДУС з листом від 11.11.2022 № 02-11/73 щодо розгляду питання про передачу гуртожитку з балансу НК «Експоцентр України» іншому підприємству в сфері управління ДУС або відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків» прийняти рішення про передачу гуртожитку у власність територіальної громади м. Києва.

Листом від 01.12.2022 № р.в.с.01-1625 ДУС повідомило НК «Експоцентр України» про відсутність правових підстав для вирішення вказаного питання з посиланням на положення статті 2 Указу Президента України від 16.06.1995 № 451 «Про Положення про національний заклад (установу) України».

Позивач також звертався 05.12.2022 до ДУС з проханням прийняти рішення про передачу гуртожитку з державної власності в комунальну власність.

Листом від 19.12.2022 № р.в.с.01-1774 ДУС повідомило позивача про відсутність правових підстав для вирішення порушеного позивачем питання з посиланням на положення статті 2 Указу Президента України від 16.06.1995 № 451 «Про Положення про національний заклад (установу) України».

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виснував, що відповідно до доводів та доказів, наданих відповідачем, які не спростовані позивачем, НК «Експоцентр України» є національним закладом культури загальнодержавного значення, тому виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України у взаємозв`язку зі встановленими обставинами справи, суд вважав позовні вимоги необґрунтованими, а правові підстави для їх задоволення відсутніми.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом, Гуртожиток за адресою: просп. Голосіївський, 101, як об`єкт житлової нерухомості, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.12.2016 року на праві державної власності за Державним управлінням справами.

За Національним комплексом «Експоцентр України» 30.12.2016 року зареєстровано право оперативного управління даним гуртожитком, який перебуває на балансі Національного комплексу «Експоцентр України».

НК «Експоцентр України» є закладом культури загальнодержавного значення, згідно з Переліком закладів культури базової мережі загальнодержавного рівня затвердженого наказом Міністерства культури України від 17.06.2016 року № 450 і має статус національного.

Таким чином, НК «Експоцентр України» є національним закладом культури загальнодержавного значення.

Як правильно вказано судом першої інстанції, позивачем вказані обставини не спростовані.

Відповідно до статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об?єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об?єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з частиною першоюстатті 2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» об`єктами передачі згідно з цим Законом є:

- цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів;

- нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва);

- інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;

- акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств;

- об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Таким чином, вказаний закон розмежовує поняття об`єкти передачі, як «гуртожиток» та «цілісні майнові комплекси».

Ініціатива щодо передачі об?єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об?єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об?єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Рішення щодо передачі об?єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об?єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селиш, міст - за згодою районних або обласних рад.

Таким чином, орган управління майном наділений повноваженнями управляти об?єктами державної власності та погоджувати передачу відповідного об?єкту державної власності в комунальну власність, тобто наділений дискреційними повноваженнями щодо управління об?єктами державної власності.

За приписами статті 4 Закону України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна» до об?єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об?єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Згідно з підпунктом 17 частини першої статті першої Закону України «Про культуру» до об?єктів культурного призначення відносяться, зокрема цілісні майнові комплекси закладів культури.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» НК «Експоцентр України», як національний заклад культури, належить до об?єктів державної власності, що не підлягають приватизації.

Спірний гуртожиток входить до цілісного майнового комплексу закладу культури, що не спростовано позивачем.

Таким чином висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог є правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосований судом закон «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» не підлягає до застосування, а суд мав керуватись лише спеціальним Законом Закон № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким зобов`язано передати всі гуртожитки з державної власності в комунальну, окрім винятків, визначених цим законом, колегія суддів не приймає, так як погоджується, що Закон «Про приватизацію державного і комунального майна», а також Закон «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» застосовано судом вірно.

Доводи про те, що Верховна Рада не розробила перелік майна, який не підлягає приватизація також не впливає на законність рішення суду, в тому числі і з огляду на те, що позивач не надав доказів порушення його прав на приватизацію житла внаслідок не здійснення передачі гуртожитку.

Суду не було надано жодного доказу про відмову позивачу приватизувати кімнату в гуртожитку, через не виконання відповідачем вимог Закону про передачу гуртожитку в комунальну власність.

Апеляційний суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, щодо зобов`язання відповідача виконати приписи Закону про передачу гуртожитку в комунальну власність, жодним чином не захищає право останнього на приватизацію житла, на порушення якого позивач посилається.

Позивач мав би звернутись з позовом, обравши такий спосіб захисту, який би після вирішення спору , внаслідок виконання рішення суду призвів би до дій відповідачів, які б безумовно забезпечили таку приватизацію та отримання позивачем у власність, бажаної нерухомості.

Доводи про те, що судом не надано належної оцінки незаконному посиланню відповідача на п. 2 Указу Президента України від 16.06.1995 року № 451/95 «Про положення про національний заклад (установу) України», яким встановлено органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям, як підставу відмови у прийнятті рішення про передачу гуртожитку, колегія суддів не приймає, оскільки сама по собі відмова здійснити передачу гуртожитку з державної власності за зверненням позивача не свідчить про порушення його права на приватизацію, за захистом якого він звертається до суду.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки викладені у постанові Верховний Суд від 13.03.2024 року у справі № 911/121/22, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки обставини вказаної справи є іншими.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2024 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська