КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/8876/22
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року,

встановив:

у квітні 2024 року заявниця звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, в якій просила: відстрочити виконання додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, щодо стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000,00 гривень строком на один рік.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року заяву було залишено без задоволення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 гривень.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 гривень та постановити нову ухвалу, якою відмовити у розподілі судових витрат, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 та представника відповідача - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості зі сплати аліментів за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 01 листопада 2023 року стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 28 000 гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 01 листопада 2023 року було залишено без змін.

У березні 2024 року позивач звернулась до суду із заявою про відстрочення виконання додаткового рішення суду про стягнення з неї на користь відповідача витрат на правничу допомогу строком на один рік. Вказувала, що звернення до суду було обумовлене захистом якнайкращих інтересів дітей, а її матеріальний стан перешкоджає їй у виконанні додаткового рішення суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року заяву було залишено без задоволення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 гривень.

Ухвала суду в частині відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання додаткового рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесену ним в ході розгляду заяви про відстрочення виконання додаткового рішення суду про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати були фактично понесені і підлягають відшкодуванню у повному обсязі. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України судові витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом розгляду в даному випадку була заява про відстрочення виконання додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу. Судом було стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем в ході розгляду питання відстрочення виконання рішення суду про відшкодування витрат на правничу допомогу, тобто питання по суті позовних вимог судом не розглядались, питання про права та обов`язки сторін стосовно предмету спору не вирішувались.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при зверненні із поясненнями на заяву про відстрочення виконання рішення суду представник відповідача вказувала, що на момент подачі таких пояснень 29 квітня 2024 року виконавчий лист відповідачем не отримувався та рішення до виконання не пред`являлось, що свідчить про те, що відповідач своїм правом на відшкодування витрат на правничу допомогу в примусовому порядку станом на момент розгляду питання про відстрочення виконання додаткового рішення суду не скористався.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи предмет спору по суті, зміст заяви, яка була предметом розгляду та за наслідками якої була постановлена оскаржувана ухвала, а також з урахуванням того, що відповідач не звертався за видачею виконавчого листа та не пред`являв його до виконання, колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу, які були понесені ОСОБА_2 в ході розгляду заяви про відстрочення виконання рішення суду про стягнення судових витрат, не були неминучими, що дає підстави для висновку про відмову у їх відшкодуванні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21) зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

В даному випадку суд критично оцінює доводи представника відповідача про необхідність понесення судових витрат в розмірі 12 000 гривень в межах розгляду заяви про відстрочення виконання додаткового рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених в ході вирішення спору по суті.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем в добровільному порядку було виконано додаткове рішення суду, про відстрочення виконання якого нею було подано заяву, що не заперечувалось відповідачем.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, окрім тих, які були понесені ним в ході розгляду спору по суті, та які були компенсовані йому позивачем.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відмовити ОСОБА_2 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 08 серпня 2024 року.

Головуючий

Судді