Постанова

Іменем України

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 757/18580/22-ц

провадження № 61-17426св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Коротуна В. М., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року в складі судді: Остапчук Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 наказом (розпорядженням) № 681/ос від 03 вересня 2019 року переведена з посади провідного бухгалтера на посаду менеджер відділу казначейства.

21 лютого 2022 року позивачка звернулась з заявою про звільнення за угодою сторін з 09 березня 2022 року з виплатою одноразової грошової допомоги.

03 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася на ім`я в. о. директора філії «Пасажирська компанія» «Укрзалізниця» ОСОБА_5 із заявою про недійсність її заяви про звільнення за угодою сторін від 21 лютого 2022 року в зв`язку з небажанням відповідача виплачувати одноразову грошову допомогу.

ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ про звільнення № 137/ос від 01 березня 2022 року;

поновити позивачку на посаді менеджера відділу казначейства філії;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного м. Києва від 29 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

21 лютого 2022 року позивачкою подано заяву про звільнення за угодою сторін з 09 березня 2022 з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі не більше чотирьох посадових окладів згідно пункту 8.9 Положення про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця, затвердженого протокольним рішенням засідання правління AT «Укрзалізниця» від 21 грудня 2021 року № Ц-56/143. Наказом № 137/ос від 01 березня 2022 року позивачку звільнено з займаної посади в порядку пункту 1 статті 36 КЗпП з 09 березня 2022 року;

03 березня 2022 року позивачка звернулася на ім`я в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_5 із заявою про недійсність її заяви про звільнення за угодою сторін від 21 лютого 2022 року;

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що: розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника;

приписами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19);

відповідно до пункту 8.9. Положення про оплату праці у разі припинення трудового договору з працівником за угодою сторін, працівникові може бути виплачена одноразова грошова допомога за погодженням з членом правління за функціональною вертикаллю працівника. Розмір одноразової грошової допомоги визначається головою правління та членом правління, відповідальним за напрям діяльності «Людські ресурси», а у разі їх відсутності, членами правління, які виконують їх обов`язки згідно з повноваженнями, але не більше чотирьох посадових окладів (місячних тарифних ставок);

виплата одноразової грошової допомоги є правом, а не обов`язком і вона виплачується або не виплачується при розірванні трудового договору саме за угодою сторін, то відповідно твердження позивачки, про те, що вона виражала декілька істотних умов її звільнення при дотриманні яких вона надала згоду на її звільнення не відповідають статті 36 КЗпП України та пункту 8.9. Положення про оплату праці;

відповідно до наказу філії «Пасажирська компанія» від 24 лютого 2022 року «16/ од «Про деякі питання підписання кадрових документів в апараті управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 рок у№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» обов`язки щодо прийняття рішень та підписання документів з кадрових питань (накази про призначення та звільнення, листи, довідки тощо) щодо працівників апарату Управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» покладено на заступника директора філії з управління персоналом ОСОБА_3 . Тому твердженням позивачки, що ОСОБА_3 не мала повноважень на підписання наказу від 01 березня 2022 року № 137/ос є безпідставним;

з урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених обставин справи, суд зробив висновок про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, суд приходить до висновку , що звільнення позивача проведено із дотриманням вимог КЗпП на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, а тому відсутні правові підстави для її поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було допущено порушень трудового законодавства під час звільнення позивачки, з огляду на існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін;

пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Тобто, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав;

чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 09 березня 2022 року.

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що: розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

у справі, що переглядається, встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року. Наказ про звільнення було видано 01 березня 2022 року, тобто, до моменту подачі 03 березня 2022 року ОСОБА_1 заяви про визнання її попередньої заяви від 21 лютого 2022 року недійсною. Отже, колегія суддів зробила висновок про доведеність факту існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, висновок суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП, є обґрунтованим;

в ході перегляду справи було встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було наявне відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, при цьому, наступна зміна власного рішення позивачки не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну), тим більше, що така зміна рішення позивачки відбулась після видачі наказу про звільнення;

доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за угодою сторін, що вплинуло на її рішення про відкликання заяви про звільнення, колегія суддів вважає неприйнятними. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що виплата такої допомоги є правом, а не обов`язком роботодавця, така допомога виплачується або не виплачується при розірванні трудового договору саме за угодою сторін, а тому відсутність виплати не може вказувати на порушення трудового законодавства;

посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 не мала повноважень на підписання наказу від 01 березня 2022 року № 137/ос не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наказу філії «Пасажирська компанія» від 24 лютого 2022 року «16/ од «Про деякі питання підписання кадрових документів в апараті управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану, обов`язки щодо прийняття рішень та підписання документів з кадрових питань (накази про призначення та звільнення, листи, довідки тощо) покладено на заступника директора філії з управління персоналом ОСОБА_3 ;

твердження позивача про те, що наказ про звільнення є правочином, який у відповідності до Статуту АТ «Укрзалізниця» повинен скріплюватись двома підписами є безпідставними, оскільки наказ про звільнення є розпорядчим документом, який підписується відповідальною на те особою. Варто зазначити, що наказ про припинення трудового договору від 01 березня 2022 року містить всі необхідні реквізити, зокрема, дату звільнення, причини та підставу звільнення, а тому доводи скаржника в цій частині також не заслуговують на увагу;

АТ «Українська залізниця» дотрималось порядку припинення трудового договору за угодою сторін, обставин, які б вказували на порушення трудового законодавства щодо ОСОБА_1 судом встановлено не було. Колегія суддів вважала, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Аргументи учасників справи

У грудні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного м. Києва від 29 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року (повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року), в якій просила:

оскаржені судові рішення скасувати

прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

при ухваленні рішення районним судом було грубо порушено норми процесуального права. Судове засідання з розгляду справи № 757/18580/22-ц було призначено на 15 травня 2023 року о 12:15 год. В статті 244 ЦПК встановлено, що після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення.;

в судовому засіданні у справі № 757/18580/22-ц, яке відбувалось 15 травня 2023 року, судом було оголошено про вихід суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. Згідно із статтею 245 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи. Аналіз обставин ухвалення рішення від 29 травня 2023 року дозволяє зробити однозначний висновок -про те, що суддя Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т. В. перебувала у нарадчій кімнаті до 29 травня 2023 року;

згідно із частинами першою-другою статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень;

за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, за час перебування в нарадчій кімнаті для ухвалення рішення від 29 травня 2023 року, тобто з 16 травня 2023 року по 29 травня 2023 року Печерським районним судом міста Києва під головуванням судді Остапчук Т. В., окрім рішення від 29 травня 2023 року, ухвалено ще 14 рішень, а саме: від 16 травня 2023 року у справі № 757А15884/21-ц; від 18 травня 2023 року у справах 757/25208/22-ц, 757/9988/20-ц, 757/4683/20-ц; від 19 травня 2023 року у справах № 757/8480/22-ц, 757/7419/21-ц, 757/8865/23-ц, 757/29678/22-ц; від 23 травня 2023 рок у справах №№ 757/33008/22-ц, 757/24693/22-ц, 757/24957/22-ц; від 24 травня 2023 року у справі № 757/54616/20-ц; від 25 травня 2023 року у справах №№ 757/1551/15-ц, 757/13624/23-ц. Наведене свідчить про порушення Печерським районним судом міста Києва вимог частин першої другої статті 245 ЦПК України. В поданій апеляційній скарзі на Рішення від 29 травня 2023 року було вказано на відповідні порушення, які залишились поза увагою суду апеляційної інстанції. Таке порушення норм процесуального права свідчить про наявність підстав для прийняття апеляційним судом постанови про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України. Натомість Київським апеляційним судом було проігноровано відповідні доводи апеляційної скарги;

при ухваленні рішення від 29 травня 2023 року Печерським районним судом було грубо порушено вимоги частин першої та другої статті 245 ЦПК України, адже при ухваленні судового рішення судом здійснено розгляд ряду інших справ;

- при прийнятті постанови від 01 листопада 2023 року Київським апеляційним судом було порушено норми пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, адже не скасовано рішення від 29 травня 2023 року, яке ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права. При цьому висновок Верховного Суду щодо дотримання цих норм процесуального права відсутній, що свідчить про наявність підстави для касаційного оскарження рішення від 29 травня 2023 року та постанови від 01 липня 2023 року, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України;

за результатами розгляду цієї касаційної скарги Верховному Суду варто зробити такі висновки щодо застосування до спірних правовідносин норм пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України: звільнення є неправомірним у випадку, якщо роботодавець не повідомив працівника у письмовій формі про досягнення згоди з питань його звільнення за угодою сторін; звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України є неправомірним у випадку недосягнення згоди щодо виплати працівнику грошових сум, передбачених нормами колективного договору та/або внутрішніми актами роботодавця, якщо у пропозиції про звільнення виплата таких грошових коштів зазначається умовою відповідної угоди; якщо працівник відкликав свою заяву про звільнення на підставі угоди сторін до моменту повідомлення його роботодавцем в письмовій формі про досягнення такої угоди з цього питання, то звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним та таким, що порушує трудові права працівника;

внутрішні документи АТ «Укрзалізниця» не можуть суперечити Статуту, а ті що йому суперечать - не можуть слугувати підставою для вчинення будь-яких юридично значимих дій. Статут АТ «Укрзалізниця» не містить жодних відомостей про те, що за певних умов допускається відступ від його вимог. Однак судами не надано належної оцінки відповідним доводам Позивача, що свідчить про неправильне застосування до спірних правовідносин пункт 125 Статуту АТ «Укрзалізниця».За результатами розгляду цієї касаційної скарги Верховному Суду варто зробити висновок про те, що підписання наказу про звільнення працівника одним представником АТ «Укрзалізниця» суперечить вимогам пункту 125 Статуту АТ «Укрзалізниця» навіть за умови, коли довіреність представника містить підписи двох осіб.

У березні 2024 року АТ «Укрзалізниця» подало відзив на касаційну скаргу, підписаний представником Сіткевичем Є. П. , в якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що

аргументи касаційної скарги не спростовують правильного застосування до спірних правовідносин судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та обґрунтування прийнятого рішення з посиланням на висновки Верховного Суду;

посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування до спірних правовідносин норми пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми матеріального права спростовується релевантною практикою Верховного Суду (висновок Верховного Суду, постанова у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) та є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

14 березня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 березня 2024 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 21 лютого 2022 року позивачкою подано заяву про звільнення за угодою сторін з 09 березня 2022 з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі не більше чотирьох посадових окладів згідно пункту 8.9 Положення про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця, затвердженого протокольним рішенням засідання правління AT «Укрзалізниця» від 21 грудня 2021 року № Ц-56/143.

Наказом № 137/ос від 01 березня 2022 року позивачку звільнено з займаної посади в порядку пункту 1 статті 36 КЗпП з 09 березня 2022 року.

03 березня 2022 року позивачка звернулася на ім`я в. о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_5 із заявою про недійсність її заяви про звільнення за угодою сторін від 21 лютого 2022 року.

Згідно з пунктом 8. 9. Положення про оплату праці у разі припинення трудового договору з працівником за угодою сторін, працівникові може бути виплачена одноразова грошова допомога за погодженням з членом правління за функціональною вертикаллю працівника. Розмір одноразової грошової допомоги визначається головою правління та членом правління, відповідальним за напрям діяльності «Людські ресурси», а у разі їх відсутності, членами правління, які виконують їх обов`язки згідно з повноваженнями, але не більше чотирьох посадових окладів (місячних тарифних ставок).

Відповідно до наказу філії «Пасажирська компанія» від 24 лютого 2022 року «16/ од «Про деякі питання підписання кадрових документів в апараті управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 рок у№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» обов`язки щодо прийняття рішень та підписання документів з кадрових питань (накази про призначення та звільнення, листи, довідки тощо) щодо працівників апарату Управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» покладено на заступника директора філії з управління персоналом ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що:

«згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 29 червня 2018 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що:

«розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, висновок апеляційного суду, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України, є обґрунтованим.

Судами не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року справі № 334/5735/19 (провадження № 61-1164св22) зазначено, що:

«відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП з 07 червня 2019 року, яку він особисто подав відповідачу, а останній погодився з припиненням трудового договору.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, суд встановив факт законності такого звільнення, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року. Наказ про звільнення було видано 01 березня 2022 року, тобто, до моменту подачі 03 березня 2022 року ОСОБА_1 заяви про визнання її попередньої заяви від 21 лютого 2022 року недійсною. Наступна зміна власного рішення позивачки не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну), тим більше, що така зміна рішення позивачки відбулась після видачі наказу про звільнення;

суди встановили, що АТ «Українська залізниця» дотрималось порядку припинення трудового договору за угодою сторін, обставин, які б вказували на порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 судами встановлено не було; наказ про припинення трудового договору від 01 березня 2022 року містить всі необхідні реквізити, зокрема, дату звільнення, причини та підставу звільнення, а тому доводи скаржника в цій частині також не заслуговують на увагу;

суди врахували, що при оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що при ухваленні судом першої інстанції було порушено таємницю нарадчої кімнати з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення (частина перша статті 244 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться (стаття 279 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що: відповідно до ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року (т. 1. а. с. 94) справа розглядалась за правилами спрощеного провадження з викликом сторін; в протоколі судового засідання від 15 травня 2023 року вказано, що «заслухавши пояснення сторін суд першої інстанції закінчив судове засідання, зазначив, що справа слухається в порядку спрощеного позовного провадження та вказав про продовження розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1. а. с. 281-282)». Тому в справі не міститься даних про те, що 15 травня 2023 року суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення прийняті без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені рішення -без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. М. Коротун

П. І. Пархоменко