Справа № 545/29/24
Провадження № 2/545/762/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2024 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори №Z07.00502.007759162 від 18.03.2021 та №Z07.00502.007758853 від 18.03.2021, за якими банк надав позичальнику кредити. На підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023, укладеного між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами №Z07.00502.007759162 та №Z07.00502.007758853.

Просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 100 804,40 грн, у т.ч.: за кредитним договором №Z07.00502.007759162 у розмірі 53 239,39 грн, з яких: 28 214,53 грн заборгованість за основною сумою боргу, 5,29 грн заборгованість за відсотками, 25 019,57 грн заборгованість за комісіями та за кредитним договором №Z07.00502.007758853 у розмірі 47 565,01 грн, з яких: 25 039,09 грн заборгованість за основною сумою боргу, 22 525,92 грн заборгованість за відсотками, та судові витрати.

Представник відповідача надав відзив на позов, у якому проти позову заперечував у частині стягнення за кредитними договорами заборгованості за відсотками та заборгованості за комісіями у зв`язку тим, що ОСОБА_1 перебуває на службі в ЗСУ та відповідно до ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом йому не нараховуються. Визнав позов у частині стягнення заборгованості за кредитним договором №Z07.00502.007759162 від 18.03.2021 у розмірі 28214,53 грн та за кредитним договором №Z07.00502.007758853 від 18.03.2021 25039,09 грн; просив стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 7500,00 грн.

У судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без участі, просив позов задовольнити частково та стягнути на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Встановлено, що 18.03.2021 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №Z07.00502.007759162, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в сумі 33 660,00 грн з фіксованою процентною ставкою 0,01% річних строком на 24 місяців шляхом відкриття банківського рахунку та перерахування кредиту за реквізитами платіжної картки (а.с. 6).

Того ж дня між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №Z07.00502.007758853, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в сумі 30 000,00 грн зі змінюваною процентною ставкою 50% річних строком на 24 місяці шляхом перерахування кредиту за рахунок позичальника (а.с. 13).

На підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договорами №Z07.00502.007759162 та №Z07.00502.007758853(а.с.20-21).

Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 за кредитним договором №Z07.00502.007759162, боржник ОСОБА_1 , заборгованість становить 53 239,39 грн, з яких: 28 214,53 грн заборгованість за основною сумою боргу, 5,29 грн заборгованість за відсотками, 25 019,57 грн заборгованість за комісіями та за кредитним договором №Z07.00502.007758853 у розмірі 47 565,01 грн, з яких: 25 039,09 грн заборгованість за основною сумою боргу, 22 525,92 грн заборгованість за відсотками(а.с.26).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом - ч.1 ст.527 ЦК України.

Якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), згідно ч.1 ст.530 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч.1 ст.610, ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, сплатити неустойку, встановлені договором або законом.

Відповідно до п.3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, відповідачем були порушені умови договорів щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договорами платежів, що призвело до невиконання взятих на себе зобов`язань.

Зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредитів, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості по кредитам та за відсотками.

Щодо посилань позивача про стягнення заборгованості за нарахованою комісією за надання кредиту №Z07.00502.007759162 від 18.03.2021 в розмірі 25 019,57 грн слід зазначити таке.

Частинами 1,3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» - 10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статі 12 Закону.

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування»

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на викладене, супутня послуга фінансової установи, визначена як обслуговування простроченої заборгованості по сплаті комісії за видачу кредитної заборгованості (або кредиту), має надаватися клієнту банку безоплатно.

Отже, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту №Z07.00502.007759162 від 18.03.2021 у розмірі 25 019,57 грн слід відмовити.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву відповідач визнає заборгованість за основною сумою боргу, а заборгованості за відсотками не визнає та заперечує проти її стягнення з огляду на його статус військовослужбовця та положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30 березня 2021 року №1357-IX, який набрав чинності 23 квітня 2021 року пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції: «15. Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Останніми змінами, які набрали чинності 19 серпня 2022 року пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено словами «крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля».

Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року по теперішній час.

Статтею 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Аналіз п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону №1357-IX від 30 березня 2021 року, який набрав чинності 23 квітня 2021 року, свідчить про те, що пільги мають: військовослужбовці, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову; військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, вирішено, зокрема оголосити та провести загальну мобілізацію.

Як вбачається з наданої представником відповідача довідки за №834 від 26.03.2024, старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 25.04.2015 по теперішній час(а.с.55).

Разом з тим, зазначена довідка не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, чи є військовослужбовцем під час дії особливого періоду, який брав або бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, який перебував або перебуває безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Отже, відповідачем не доведено, що на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його перебування на військовій службі.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі №642/548/21.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягнення з відповідача 68 072,85 грн заборгованості за тілом кредиту та відсотків; в іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, позивач звернувся з позовом на загальну суму 100 804,40 грн.; позов задоволений на суму 75 784,83 грн. При пред`явленні позову позивач сплатив 2 684,00 грн судового збору.

Отже, на користь позивача підлягають стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 2 013,00 грн.

Щодо стягнення на користь відповідача понесених на витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що 18.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір №18/06 про надання правової допомоги (а.с.57-58).

Відповідно до договору та акту прийняття-передачі наданої правової допомоги №18/06 до договору №18/06 від 18.06.2024, ОСОБА_3 станом на 07.08.2024 виконано ряд послуг за даним договором, на суму в розмірі 7 500,00 грн. (а.с.59).

ОСОБА_2 сплачений гонорар адвокату Оніпченку В.В. за правову допомогу в розмірі 7 500,00 грн, що підтверджується квитанцією на оплату виконаних адвокатом робіт від 18.06.2024 (а.с.59).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Так, звітом №18/06 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, від 18.06.2024 визначено, що правнича допомога адвоката полягала в юридичному супроводі справи в суді першої інстанції.

У відзиві відповідач просить стягнути на його користь правову допомогу в сумі 7 500,00 грн; позов задоволений на суму 75 784,83 грн. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 1 875,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, адреса місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032) заборгованість за кредитним договором №Z07.00502.007759162 у розмірі 28 219,82 грн, з яких: 28 214,53 грн заборгованість за основною сумою боргу, 5,29 грн заборгованість за відсотками, та за кредитним договором №Z07.00502.007758853 у розмірі 47 656,01 грн, з яких: 25 039,09 грн заборгованість за основною сумою боргу, 22 525,92 грн заборгованість за відсотками, та судовий збір 2 013,00 грн, всього 77 797,83 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, адреса місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032) на кориристь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 1 875,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк