Провадження №: 2/336/12/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом акціонерного товариства «СЕНС-БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

16 березня 2020 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, право власності на яке належить позивачу.

В позові зазначено, що у відповідності ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі застереження в іпотечному договорі від 22.08.2008 року, укладеному між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , 14 березня 2019 року за акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим С.О. зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої була відповідач ОСОБА_2 . Проживання та реєстрація відповідачів в належному позивачеві житлі перешкоджає йому в реалізації права власності, яке підлягає захисту. Оскільки зазначені обставини в силу закону є підставою для припинення реєстрації відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, просить припинити реєстрацію відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 та про визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Видатки зі сплати судового збору просить покласти на відповідачів, стягнувши їх на його користь в солідарному порядку.

Ухвалою судді від 13.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались.

На підставі ухвали суду від 25.05.2020 року первісного відповідача замінено правонаступником акціонерним товариством «Альфа-Банк».

5 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача третю особу відділ по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради ухвалою суду замінено на районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування.

Ухвалою суду від 05.08.2020 року орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району зобов`язано надати письмовий висновок про доцільність позбавлення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування квартирою АДРЕСА_1 .

6 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_2 , з якого випливає, що відповідачка повністю не визнає позов з огляду на такі обставини.

Відповідачі проживають в житлі, що перебуває в іпотеці у публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Договір іпотеки був укладений в забезпечення зобов`язань, що витікають з кредитного договору від 22.08.2008 року, що укладався між фінансовою установою та ОСОБА_1 , кошти за яким були отримані не для купівлі іпотечного житла, яке належить відповідачці і було набуте нею задовго до отримання кредиту. Вимога про позбавлення відповідачів права користування квартирою є по суті вимогою про позбавлення їх права на житло і виселення. Між тим у відповідності до Основного Закону ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено в частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення всіх мешканців житлових будинків та житлових приміщень у випадку звернення стягнення на ці приміщення як на предмет іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок виселення встановлений статтею 109 ЖК Української РСР, за змістом якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Окрім того, зазначено у відзиві, вимога про виселення не відповідає положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п. 1 ч. 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, означений Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Квартира, право власності на яку набуто відповідачкою не на кредитні кошти, має загальну площу 48,46 квадратних метрів і не перевищує встановлену Законом вищу межу; вона використовується як місце постійного проживання відповідачів; передана в іпотеку в забезпечення виконання основного зобов`язання, що встановлено договором № 338-01108-К від 22.08.2008 року про отримання позичальником споживчого кредиту в іноземній валюті. З урахуванням наведених міркувань на вказане житло протягом дії означеного Закону, який не втратив силу на момент подачі цього позову, не може бути примусово звернено стягнення іпотекодержателем, а виселення мешканців житла є однією із стадій звернення стягнення на це житло.

Окрім наведених міркувань, є безпідставними вимоги позову з огляду на те, що припинення реєстрації і проживання в квартирі неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є посяганням на право дитини на житло, а здійснення будь-яких правочинів щодо вказаного житла потребує попередньої згоди органу опіки та піклування. У відсутність у малолітнього ОСОБА_3 іншого житла немає підстав для задоволення позову.

На підставі ухвали суду від 06.10.2020 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

18 червня 2021 року провадження в справі зупинено до розгляду судом справи за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О. про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

На підставі ухвали суду від 04.11.2022 року провадження в справі поновлено у зв`язку з набранням законної сили рішенням в справі, до розгляду якої зупинялось провадження.

7 лютого 2023 року до суду надійшла інформація про зміну найменування позивача з акціонерного банку «Альфа-Банк» на акціонерний банк «СЕНС БАНК» на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 12.08.2022 року.

В судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, не з`явилися.

При цьому від представника позивача надійшло письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та про вирішення спору без участі представника фінансової установи.

Означені обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність учасників справи.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 серпня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 338-01108-К, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 22 серпня 2023 року у розмірі 50 000 доларів США. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 уклали договір іпотеки № 338-01108-І, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 6-13). Через невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для стягнення з неї суми заборгованості за кредитним договором та 24 жовтня 2017 року рішенням суду у цивільній справі № 336/1485/16-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги банку було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 46 371,92 долар США та судовий збір в сумі 18846,57 грн.

Статтею 526 ЦК України встановлено загальні умови виконання зобов`язання, у відповідності до яких (умов) зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки внормовані статтями 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» і до них, зокрема, відноситься невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Підстави для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 36 Закону «Про іпотеку», з якої випливає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. До окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, прирівнюється застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (ст. 36 Закону України «Про іпотеку).

За змістом ст. 37 Закону «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є, зокрема, відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документом, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наведене означає, що перереєстрація права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження в силу ст. 33 Закону є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що у даному випадку здійснюється без врахування волевиявлення іпотекодавця, тобто є примусовим стягненням.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Договором про іпотеку між сторонами в пункті 4.5.3 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, шляхом позасудового врегулювання, а саме: передачі іпотекодавцем у власність іпотекодержателю предмету іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем основних зобов`язань за договором про іпотечний кредит у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, як випливає із змісту пункту 4.5.3. договору між сторонами (а. с. 12, зворотній бік).

13 березня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачкою ОСОБА_2 рішення про державну реєстрацію права власності позивача на іпотечне майно оспорено в судовому порядку, внаслідок чого рішенням суду, що набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено, тому рішення реєстратора є дійсним, а підстави набуття позивачем права власності такими, що відповідають вимогам закону.

У зв`язку з викладеним суд відкидає твердження відповідачки про відсутність підстав для задоволення позову через незаконне набуття позивачем права власності на нерухоме майно.

Основний Закон України захищає право власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ст. 41 Конституції України).

Розділом І Книги третьої ЦК України внормовано право власності та інші речові права.

У відповідності ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК встановлено непорушність права власності, за змістом якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Главою 29 ЦК України врегульовано захист права власності.

Зокрема, у відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 39 спеціального Закону, яким є Закон України «Про іпотеку», встановлено спосіб захисту права іпотекодержателя у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

І так як звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, вимога про виселення осіб з житла, що набуте позивачем на підставі іпотечного застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є такою, що ґрунтується на законі, застосування якої як знаряддя захисту права прямо встановлено законодавством.

Разом з тим, Конституцією України гарантовано право особи на житло, що у відповідності до ст. 47 Основного Закону означає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Як зазначено в частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення всіх мешканців житлових будинків та житлових приміщень у випадку звернення стягнення на ці приміщення як на предмет іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення встановлений статтею 109 ЖК Української РСР, за змістом якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

28 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345св18 зробив правовий висновок про неможливість виселення з іпотечного житла за позовом неволодіючого власника, що придбав майно з такими ризиками в іпотекодержателя, оскільки повинен був бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.1997 року, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів, тому право власності на неї виникло не у зв`язку з використанням кредитних коштів на купівлю, а з інших підстав; вона використовується як місце постійного проживання відповідачки ОСОБА_2 та інших відповідачів; принаймні, позивачем не надано доказів того, що особи, про припинення права користування яких спірним житлом просить позивач, мають інше місце помешкання.

Наведене означає неможливість виселення мешканців цієї квартири без надання їм іншого житла. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15; від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі справа № 359/10886/15-ц (провадження № 61-9180св19), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Поняття житла міститься в статті 379 ЦК України, згідно із якою житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання.

Зважаючи на наведене, нерухомість, яку можна кваліфікувати як житло, повинна бути призначеною і придатною для постійного проживання, тобто облаштованою необхідними комунікаціями, оснащеною місцями для відпочинку, приготування та прийняття їжі, вбиральнею, іншими приміщеннями, необхідними для реалізації усіх життєвих потреб особи.

Як виняток з загального правила про надання житла при виселенні, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу, зазначено в частині 4 ст. 109 ЖК Української РСР.

З наведеного випливає, що навіть за умови виселення з житла, набутого за кредитні кошти, громадяни вправі претендувати на отримання іншого житла з фондів житла для тимчасового проживання за наявності такого житла у відповідних фондах та згоди на надання цього житла уповноваженими органами місцевого самоврядування.

Статтею 132-2 ЖК врегульовано порядок надання і користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, які встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004 року затверджений «Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання», за змістом пунктів 2, 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового

проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам і надаватися у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу.

За змістом «Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004 року, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються, зокрема, громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту

(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене

іпотекою відповідного приміщення, у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу.

З наведених положень законодавчо врегульованих порядків надання житла з фонду житла для тимчасового проживання слідує, що житло, яке надається при виселенні, має відповідати санітарним і технічним вимогам, тобто мати статус житла в розумінні наведених статей 379, 380 ЦК України.

Висуваючи вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, позивач по суті висуває вимогу про звільнення квартири, право власності на яку зареєстроване за ним, тобто про виселення, між тим інформації про надання або пропозицію надання відповідачам іншого жилого приміщення, що відповідає встановленим законом вимогам до житла, не надає.

Означені обставини виключають ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з наведених міркувань, відкидаючи твердження у відзиві відповідачки ОСОБА_2 про порушення позивачем вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки ці твердження за своїм змістом є запереченнями проти звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом використання іпотечного застереження, і вони розв`язані рішенням суду від 22.09.2022 року в справі № 336/4150/21 за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О. про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили.

Посилання у відзиві на порушення права малолітньої особи у випадку виселення з іпотечного житла ОСОБА_3 суд також до уваги не приймає, оскільки ці обставини самі по собі не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 319, 383, 391 ЦК України, 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов акціонерного товариства «СЕНС-БАНК», 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, , до ОСОБА_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про чий реєстраційний номер облікової картки платника податків не надані, в особі законного представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду складено 19 серпня 2024 року.

Суддя О.В. Щаслива