КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2375/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та, уточнивши позовні вимоги, просило стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 658,98 грн, заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 7 731,95 грн та заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованогопостачання гарячої води у розмірі 12 188,09 грн, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» з 01 травня 2018 року здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню. На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та згідно типового договору позивачем було підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085), а свідченням повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов цього договору є факт отримання послуг споживачем.

Квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована ОСОБА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідачка є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін, а саме: позивач надає комунальні послуги і щомісячно надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а відповідачка споживає надані послуги та зобов`язана оплатити їх вартість. Однак, відповідачка своєчасно не сплачувала кошти за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого у неї утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 01 квітня 2023 року складає 7 731,95 грнта 12 188,09 грнвідповідно. Отже, за період діяльності КП «Київтеплоенерго», тобто з 01 травня 2018 року, загальний розмір заборгованості відповідачки за спожиті комунальні послуги становить 19 920,04 грн.

Крім того, позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги до відповідачки з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 658,98 грн. Надання послуг ПАТ «Київенерго» здійснювалось на підставі договору про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, який був опублікований 31 липня 2014 року на його офіційному сайті, а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги з центрального опалення за період із травня 2018 року у розмірі 7 731,95 грн та заборгованість за отримані послуги з постачання гарячої води за період із травня 2018 року у розмірі 12 188,09 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води до 01 травня 2018 року відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 2 002,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка, будучи споживачем комунальних послуг, не здійснювала оплату наданих позивачем та спожитих нею послуг відповідно до положень типового договору та вимог закону, а відсутність письмово оформленого договору між сторонами про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої водине позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані їй послуги, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року комунальні послуги, то районний суд застосував до них трирічний строк позовної давності, про що відповідачкою було заявлено відповідне клопотання, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати КП «Київтеплоенерго» здійснити перерахунок наданих послуг з централізованого опалення з врахуванням відповідного відображеного перерахунку у розрахунку КП «Київтеплоенерго» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1082 «Про деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергію та послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для споживачів у зв`язку із зміною ціни природного газу» та здійснити відповідний перерахунок щодо наданих послуг з постачання гарячої води відповідно до показників повіреного та опломбованого лічильника гарячої води з урахуванням поданих доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в переважній більшості місяців за розрахунковий період КП «Київтеплоенерго» необґрунтовано нараховано надмірний обсяг споживання гарячої води згідно з діючими нормативами споживання без урахування показань лічильника, який встановлений у її квартирі. Вона сплачувала і сплачує кошти за послуги з постачання гарячої водина підставі показань опломбованого і повіреного лічильника, що підтверджується долученими до відзиву на позовну заяву доказами, які не були взяті до уваги судом при вирішенні спору.

Суд першої інстанції також неправильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» і Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, та дійшов помилкового висновку про правомірність нарахування оплати згідно з діючими нормативами споживання, оскільки у квартирі встановлено засіб обліку гарячої води, який повірений і опломбований, тоді як КП «Київтеплоенерго» не зазначено, яким чином виникла суттєва різниця між нарахованими обсягами подачі гарячої води та показниками повіреного та опломбованого лічильника гарячого водопостачання.

При цьому у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води КП «Київтеплоенерго» не було враховано постанову Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1082 «Деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергію та послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для споживачів у зв`язку із зміною ціни природного газу» і не здійснено відповідного перерахунку.

Крім того, відповідачка являється особою з інвалідністю ІІ групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою до акта огляду МСЕК, тому вона звільняється від сплати судового збору.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які із 1 липня 2014 року надавалися ПАТ «Київенерго» відповідно до Закону України № 1198-VІІ від 10 квітня 2014 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило, а позивач набув право вимоги в тому числі до фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед первісним кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані первісним кредитором за період 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Згідно витягу з додатку № 2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги за адресою: АДРЕСА_2 , із централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 658,98 грн.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 27 грудня 2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Позивачем підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085), зміст якого відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Такий договір є договором приєднання, тому може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови.

Отже, починаючи з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснювало КП «Київтеплоенерго», яке продовжило бути постачальником таких комунальних послуг після ПАТ «Київенерго».

Як вбачається з матеріали справи, житловий будинок АДРЕСА_3 , в якому знаходиться квартира відповідачки, підключений до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, відтак комунальні послуги надавалися до помешкання відповідачки і споживалися нею. Про факт надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у зазначений будинок також свідчать документи про облік спожитої теплової енергії.

Відповідно до розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , за період з 1 травня 2018 року по 01 червня 2022 року заборгованість відповідачки за надані комунальні послуги складає 24 348,34 грн, з яких 11 574,51 грн - борг за послуги з централізованого опалення та 12 773,83 грн - борг за послуги з централізованого постачання гарячої води.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

При цьому наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_1 , які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго», однак відповідачкою належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у неї наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги і вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у даній справі та стягнення із ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» суми заборгованості за надані (спожиті) послуги з централізованого опалення та постачання гарячої водиза період із травня 2018 року у загальному розмірі 19 920,04 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що в наданому позивачем розрахунку заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої водиборг розраховувався без урахування показників лічильника, встановленого у квартирі відповідачки, хоча остання наголошувала, що перерахунок оплати за комунальні послуги повинен бути проведений по особовому рахунку з нарахуванням за показниками опломбованого і повіреного лічильника, виходячи із об`ємів фактично використаної води, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно із пунктом 12 частини другої статті 7 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Крім того, положеннями статей 8-10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» установлено обов`язок споживача щомісяця надавати виконавцю послуг показання квартирних засобів обліку води, за якими повинні проводитися нарахування оплати за послуги з теплопостачання.

Отже, вимогами чинного законодавства передбачений обов`язок споживача щомісяця знімати та передавати виконавцю послуг показання квартирних засобів обліку гарячого водопостачання.

Відповідно до пункту 10 Правил оплата послуг за показаннями засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу), проводиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі (будинку садибного типу) незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок. Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Згідно із пунктом 11 Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.

Згідно з пунктами 14, 17 Правил показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця. Послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

При цьому в пункті 18 Правил передбачено, що після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ІДГІК України.

У справі, яка переглядається, відповідачкане надала доказів того, що після встановлення, опломбовування і повірки в її квартирі лічильника гарячої води вона як споживач здійснювала регулярне передавання показників квартирного засобу обліку виконавцю, відтак нарахування плати за централізоване постачання гарячої води у відповідний розрахунковий період відсутності показань проводилося позивачем на підставі нормативів (норм) споживання з розрахунку затверджених тарифів відповідно до пунктів 11, 14 Правил.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки суму боргу за спожиті послуги з постачання гарячої води станом на 30 квітня 2021 року у розмірі 19 259,28 грн, надавши відповідний розрахунок заборгованості.

Однак, в ході розгляду справи позивачем було здійснено коригування боргу за надані послуги з гарячого водопостачання на підставі звернення відповідачки про проведення контрольного зняття показників квартирного засобу обліку гарячої води, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2021 року розмір заборгованості змінився та склав 13 970,28 грн, про що свідчить надані позивачем розрахунки заборгованості.

На виконання ухвали суду від 20 січня 2022 року, занесеної до протоколу судового засідання, КП «Київтеплоенерго» долучило до матеріалів справи розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до яких розмір боргу ОСОБА_1 перед позивачем за спожиті комунальні послуги з гарячого водопостачання станом на 01 червня 2022 року становив 12 773,83 грн.

Водночас, із вказаних розрахунків вбачається, що на підставі звернення відповідачки з фактичними показниками лічильника сума боргу за постачання гарячої води була перерахована, що відображено в колонці «Коригування, грн з ПДВ».

У подальшому, відповідно до повторного звернення відповідачки працівниками КП «Київтеплоенерго» було здійснено зняття контрольних показників квартирного засобу обліку гарячої води та проведено коригування боргу за надані послуги, згідно якого розмір заборгованості за послуги з гарячого водопостачання станом на 01 квітня 2023 року складає 12 188,09 грн.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказамиу справі факт наявності та розміру цієї заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить про порушення відповідачкою умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.

Посилання апеляційної скарги на те, що у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води КП «Київтеплоенерго» не було враховано вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1082 «Деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергію та послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для споживачів у зв`язку із зміною ціни природного газу», якою пункт 31 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, після абзацу п`ятого доповнено новим абзацом про те, що виконавець має право прийняти рішення щодо зміни розміру нарахувань за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для споживачів у зв`язку із зміною ціни природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, а також доповнено Правила розділом такого змісту: «Особливості нарахування (визначення) плати за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для споживачів у зв`язку із зміною ціни природного газу для виконавця цих послуг» не заслуговують на увагу як необґрунтовані.

Як зазначав представник позивача в суді першої інстанції, із грудня 2019 року відповідно до статті, опублікованій в газеті «Хрещатик» від 10 січня 2020 року № 2 (5281), нарахування плати за надані послуги здійснювалось із застосуванням газового коефіцієнту, за рахунок чого сума нарахування зменшилася, але при цьому затверджений тариф не змінився. Тобто, якщо б такий коефіцієнт не застосовувався, то сума плати була значно більшою від суми, яка була нарахована відповідачці. На підтвердження зазначених обставин суду було надано таблицю коефіцієнтів в період зменшеного нарахування суми за централізоване опалення та постачання гарячої води.

Отже, доводи апеляційної скарги по суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, та/або неправильно застосовано норми матеріального й порушено норми процесуального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Між тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд першої інстанції допустився помилки, що полягає в наступному.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із долучених до відзиву на позовну заяву доказів вбачається, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог закону, як інвалід ІІ групи з 11 червня 2015 року довічно, про що свідчать копії пенсійного посвідчення від 10 вересня 2019 року та довідки до акта огляду МСЕК від 11 червня 2015 року.

Таким чином, стягнувши із ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 002,67 грнза подання позовної заяви, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивачасудових витрат у вигляді судового зборунеобхідно скасуватита ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначену судом пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суму судового збору у розмірі 2 002,67 грнкомпенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 рокув частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується спору по суті, - скасуванню, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як було встановлено вище, відповідачка звільнена від сплати судового збору, а рішення суду першої інстанції по суті спору залишається без змін, відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтею 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

З урахуванням положень частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2 002,67 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким компенсувати комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2 002,67 грнсплаченого судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній