ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2024 року

м. Харків

справа № 641/648/23

провадження № 22ц/818/2245/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Пилипчук Н. П.,

за участю секретаря - Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року в складі судді Алтухової О.Ю.

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2016 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу у ним народилися діти: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що на даний момент вони проживають окремо. Діти постійно проживають разом з нею та перебувають на повному її утриманні та вихованні.

Вказала, що судом винесений судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дітей. Однак, на даний час відповідач в добровільному порядкуаліменти не сплачує, що призвело до утворення заборгованості. Іншої матеріальної допомоги відповідач не надає. Таким чином цими судовими рішеннями підтверджується той факт, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Посилалася на те, що з моменту припинення відносин і по цей час відповідач взагалі не бачив дітей жодного разу. Починаючи з 2016 року відповідач життям дітей не цікавився, жодного разу не зателефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дітьми. На сьогоднішній день відповідач не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми взагалі, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Вважала, що відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, навіть не цікавиться їх життям, не відвідував і не відвідує їх вдома, в дитячому садку, загальноосвітній школі та не цікавиться їх здоров`ям у дитячій поліклініці, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі. Так, не вернув увагу на те, що під час розгляду справи в судовому засіданні було підтверджено всі обставини, на які вона посилалася. Додатково в судовому засіданні відповідач в якості свідка надав показання, з яких чітко вбачається самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків, а саме відповідач не забирав свою дочку ОСОБА_7 з пологового будинку; жодних доказів чинення нею перешкод у спілкуванні з дітьми не надав тавказав, що йому відомі адреси проживання дітей, але після розлучення він жодногоразу за місцем проживання дітей не приходив; з 2016 року до цього часу відповідач не бачив дітей та підтвердив, що вона намагалася з ним спілкуватися з приводу проблем спільних дітей, але відповідач її заблокував у соціальних мережах, тобто уникав спілкування навіть з матір`ю дітей; відповідач скривав свої доходи, працюючи 3 роки у Польщі, сплачував аліменти умінімальному розмірі як не працюючий, не виконував обов`язки зі сплати аліментів вчасно; до школи, де навчаються діти не приходивдзвонив; чому дітиходять в школу інтернат не знає, номерів шкіл, де навчаються або навчались діти непам`ятає. Вважала, що зазначене вище свідчить виключно про одне, щовідповідач самоусунувся відвиконання батьківських обов`язків

27 травня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що з 2014 року, коли шлюбні стосунки між сторонами різко погіршились, та після розлучення, яке відбулося 23 лютого 2016 року, діти залишились проживати з матір?ю. 3 того часу і по сьогоднішній день саме матір чинить необґрунтовані перешкоди батьку у спілкуванні та зустрічах з дітьми, безпричинно відмовляється від переговорів стосовно вирішення питання щодо його участі у вихованні дітей та їх утриманні в добровільному порядку. Він неодноразово намагався вирішити цю ситуацію зпозивачкою, однак вона категорично відмовлялась зробити це мирним шляхом. Натомість з незрозумілих причин вирішила звернутися до суду задля врегулювання даного питання.В період з 2017 року по 2019 рік відповідач вимушений був виїхати на заробітки за межі України, але завжди, коли була змога, та він не був заблокований в її телефоні, підтримував через матір зв?язок з дітьми. Враховуючи ці обставини, він фізично не міг відвідувати ні дитячий садок, ні школу дітей, проте в періоди, коли відповідач приїздив до м. Харкова, він постійно намагався побачитися з дітьми, однак позивачка категорично не хотіла давати йому дітей і погоджувалась на зустрічі тільки в її присутності.За час перебування відповідача за кордоном, на його прохання, баба дітей ОСОБА_8 , коли позивачка надавала дозвіл на зустрічі, провідувала дітей, на відправлені їй грошові кошти від ОСОБА_3 купувала дітям одяг, іграшки, займалась їх розвитком та вихованням, приймала участь у лікуванні дітей, вітала їх з днем народження, купувала подарунки від імені батька та на його прохання. Зазначив, що позивачка постійно вимагає у нього надсилати більшу суму грошей, в тому числі шляхом обману, посилаючись на те, що дітям, начебто, не вистачає грошей для задоволення їх потреб, насправді витрачаючи їх на свої власні. При цьому чинить перешкоди відповідачу щодо участі його, як батька у вихованні дітей.Також, після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, в березні 2022 року, вона разом з дітьми, не отримавши попереднього дозволу та не повідомивши відповідача, виїхалаза межі України та в черговий раз заблокувала його та його рідних, щоб батько не знав нічого про місцеперебування дітей та не зміг з ними зустрітися за кордоном. Вказав, що судові рішення щодо стягнення аліментів сумлінно виконуються ним, однак, самапозивачка, час від часу, створює штучні перешкоди для належного виконання вказаних рішень суду, а саме не надає реквізити для переказу відповідачем виплат, навмисно не повідомляє державні органи про отримання аліментів, внаслідок чого йому неодноразово блокували особисті рахунки.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її. Під час своїх пояснень заявив клопотання про дослідження запису конференції № 2550346 судового засіданні в суді першої інстанції від 05 березня 2024 року щодо допиту відповідача в якості свідка. Запис було досліджено у відсутності представника позивачки, який просив суд апеляційної інстанції дослідити цей запис у його відсутності, продовжити розгляд справи, закінчити розгляд справи також у його відсутності у зв`язку з його зайнятістю. Його клопотання було задоволено.

Із запису вбачається, що ОСОБА_3 сплачував аліменти, але не в повному обсязі, оскільки його заробітна плата була мінімальна. З дітьми не завжди міг спілкуватися, оскільки між сторонами виникли неприязні стосунки. Позивачка навіть дітей перевела із школи до інтернату без його відома та згоди

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила в її задоволенні відмовити. Підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу. З приводу пояснень ОСОБА_3 в якості свідка пояснила, що ОСОБА_3 працює, сплачує аліменти, заборгованості по аліментам у нього немає. Дійсно між сторонами виникли дуже конфліктні стосунки ще до народження другої дитини. До введення в країні карантину позивачка давала можливість бачитися з дітьми, а після - заборонила. Коли почалася війна, вона разом з дітьми виїхала за межі країни, не попередивши про це відповідача. Вважала, що її дії спрямовані на те, щоб уникнути будь - якого спілкування дітей з батьком.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11,12 том 1).

Як вбачається з інформації з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 09 лютого 2023 року ОСОБА_1 та діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31,32 том 1).

За інформацією Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради від 28 грудня 2022 року до поліклініки за наданням медичної допомоги при захворюваннях дітей, за консультаціями по догляду, проведенням профілактичних щеплень, проведенням медичних оглядів зверталася мати. Батько ОСОБА_3 з жовтня 2014 року в поліклініку з дітьми не звертався, станом здоров`я та розвитком дітей не цікавився (а.с.15 том 1).

З довідки від 03 січня 2023 року № 1, виданої Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 265 Харківської міської ради» вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала даний комунальний заклад з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2020 року. За час перебування дитини у закладі її батько ОСОБА_3 жодного разу у заклад не приходив, не відвідував батьківських зборів, свят та розваг, не приносив сплачені за харчування дитини квитанції. Дитину приводила та забирала мати ОСОБА_1 , яка брала активну участь у вихованні дочки (а.с.22 том 1).

Із інформації від 29 грудня 2022 року виданої Комунальним закладом «Харківська спеціальна школа № 12» Харківської обласної ради вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 вересня 2020 року зараховані до 1-Б класу даного навчального закладу, де отримують освіту по теперішній час. З 24 лютого 2022 року освітній процес здійснюється дистанційно у зв`язку з веденням воєнного стану в Україні. Протягом перебування дітей у даному навчальному закладі ОСОБА_3 до адміністрації та педагогів закладу освіти не звертався, станом навчання та виховання дітей не цікавився, батьківськи збори не відвідував, участі у шкільних заходах не приймав (а.с.27 том 1).

З розрахунку заборгованості по аліментам від 31 січня 2019 року вбачається, що за виконавчим провадженням № 46898586 з примусового виконання виконавчого листа Фрунзенсього районного суду м. Харкова № 645/163/15 від 10 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переплата по аліментам станом на 01 січня 2019 року становить 21 950,00 грн (а.с.96 том 1).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментіввбачається, що станом на 01 лютого 2023 року заборгованість ОСОБА_3 за аліментами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 645/996/19, виданого 04 червня 2019 року Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 складає 102 934,70 грн (а.с.17-18 том 1).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16 березня 2023 року № 17094 вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 за аліментами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 645/996/19, виданого 04 червня 2019 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 станом на 01 березня 2023 року становить 15 842, 29 грн (а.с.101-102 том 1).

З листа Департаменту служб у справах дітей № 1069/0/202-23 від 05 грудня 2023 року вбачається, що сторони у справі на співбесіду до Департаменту не з`явилися, не надали можливості провести співбесіду з дітьми тощо, тому на сьогодні немає можливості підготувати об`єктивний висновок органу опіки та піклування у справі (а.с.162 том 1).

В суді першої інстанції були допитані свідки. Так, свідок ОСОБА_9 (подруга позивачки) пояснила, що сторони одружилися у 2012 році, а в 2013 році у них народився син ОСОБА_10 . Дитина потребувала операції, з оплатою якої допомагали всі друзі, оскільки відповідач не працював. Коли ОСОБА_1 була вагітна другою дитиною ОСОБА_3 пішов із сім`ї. Коли ОСОБА_1 народила та лежала у лікарні, відповідач з`явився лише один раз, ОСОБА_1 допомагали друзі та родичі. Коли дочці сторін ОСОБА_7 було близько 7 місяців, позивачка познайомилася з чоловіком на ім`я ОСОБА_15 , який допомагав їй та дітям фінансово. Проте, ОСОБА_15 загинув на війні. Зараз позивачка з дітьми знаходиться у Німеччині.

Свідок ОСОБА_8 (мати відповідача) пояснила, що відповідач після одруження проживав за адресою позивачки. У сторін народилися двоє дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . У травні 2014 року ОСОБА_3 подав на розлучення. Відповідачка подала на аліменти. З 2016 по 2020 рік ОСОБА_3 працював у Польщі. Він відсилав їй кошти для сплати аліментів дітям, купівлі речей та одягу для дітей. Коли ОСОБА_3 повернувся до України, ОСОБА_1 йому дітей не давала, хотіла бути присутньою при їх зустрічах. Коли почалася війна, позивачка виїхала за кордон. Влітку 2016 року відповідач створив нову сім`ю.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

За частиною сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що позивачка не надала переконливих доказів свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками чи жорстокого поводження з дітьми.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки.Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23).

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.

Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про його позбавлення батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Навпаки, відповідач як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечував вимоги позивачки та пояснював, що бажає виховувати дітей, зустрічатися з ними та доглядати їх, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своїми дітьми. Із пояснень свідків, які були допитані в суді першої інстанції вбачається, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які призвели до розпаду сім`і і наразі тривають. Про наявність конфліктних відносин між сторонами наголошував і ОСОБА_3 , допитаний в суді першої інстанції в якості свідка.

Разом з тим колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей не відповідає їх інтересам, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачкою, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство по відношенню до них.

При цьому колегія суддів зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (див. постанови Верховного Суду: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, від 08 квітня 2024 року у справі № 479/937/22 (провадження № 61-15595св23). Крім того, більшу частину заборгованості погашено.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 07 серпня 2024 року.