ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4575/24 Справа № 211/1007/23 Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 211/1007/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайка Павло Костянтинович, до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок невиконання судового рішення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року,

встановив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайка П.К., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок невиконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року в справі №211/4230/19 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду в сумі 286 494, 51 гривень, моральну шкоду в сумі 1 000 гривень, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2 000 гривень, судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 3 364,95 гривень.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року залишено без змін.

13 березня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В., було відкрито виконавче провадження за №61536629 з примусового виконання виконавчого листа Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №211/4230/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 292 859,46 гривень. Також 13 березня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди в сумі 29 285,94 гривень та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на суму 579 гривень.

У зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом, 15 квітня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника на направлено її для виконання за місцем роботи боржника, а саме до Криворізького міського відділення Управління поліції охорони в Дніпропетровській області. В подальшому на депозитний рахунок виконавця із заробітної плати боржника було перераховано та розподілені кошти за період з 08 травня 2020 року по 08 лютого 2022 року: на користь стягувача 77 206,55 гривень, основна винагорода ПВ 7 720,57 гривень, витрати ВП 579 гривень. Загальна сума стягнутих коштів 85 596,12 гривень.

Починаючи з 25 серпня 2020 року та по 31 січня 2023 року заборгованість за рішенням суду не сплачується, рішення суду не виконується, залишок боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за рішенням суду становить 215 652,91 гривень.

Посилається, що невиконання рішення суду є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати в розмірі 98 471,69 гривень, 3% річних в розмірі 15 751,19 гривень, посилаючись на невиконання відповідачем судового рішення від 23 грудня 2019 року та завдання їй цим збитків за ст. 625 ЦК України.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийняв до уваги, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022«Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Відповідно до Закону України Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року, який набрав законної сили 26 березня 2022 року, приватним виконавцем Щигарцевим І.В. тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припинено звернення стягнення на заробітну плату боржника. Тобто, стягнення по виконавчому листу припинено не з вини боржника - відповідача у справі, а у зв`язку з воєнним станом в Україні, який діє і до теперішнього часу. Крім того суд послався на те, що в період з 25 серпня 2020 року, тобто з дати ухвалення Дніпровським апеляційним судом постанови у справі, хоча ОСОБА_1 було пред`явлено рішення суду першої інстанції до виконання 03 березня 2020 року, внаслідок чого приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження та до 08 лютого 2022 року проводилось стягнення із заробітної плати відповідача. Врахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача відсутні правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки виконавчий лист і досі перебуває на виконанні у приватного виконавця, наразі виконання припинено, а відповідач не ухиляється від виконання рішення суду та не доведено позивачем зворотне. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального права, що полягає у безпідставному застосуванні до спірних правовідносин пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Позивач є фізичною особою, а не банківською (фінансовою) установою. Спір виник з приводу довготривалого невиконання рішення суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, нарахування 3% річних та індексу інфляції визначених ст. 625 ЦК України відбулося саме у зв`язку із цим, тому, на думку заявника, вказані положення не можуть бути застосовані.

Також зазначає, що суд помилково послався на положення Закону України Про внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року, оскільки припинення приватним виконавцем звернення стягнення на заробітну плату боржника та наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь період прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1,2, та 5 ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року в справі №211/4230/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду в сумі 286 494,51 гривень, моральну шкоду в сумі 1 000 гривень, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2 000 гривень, судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 3 364,95 гривень.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року залишено без змін.

Відповідно листа приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева І.В. від 13 січня 2023 року за №01-29/35, 13 березня 2020 року було відкрито виконавче провадження за №61536629 з примусового виконання виконавчого листа Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №211/4230/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 292 859,46 грн. Також 13 березня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди в сумі 29 285,94 грн. та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на суму 579,00 грн. У зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом, 15 квітня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника на направлено її для виконання за місцем роботи боржника, а саме до Криворізького міського відділення Управління поліції охорони в Дніпропетровській області. В подальшому на депозитний рахунок виконавця із заробітної плати боржника було перераховано та розподілені кошти за період з 08.05.2020 по 08.02.2022: на користь стягувача 77 206,55 грн., основна винагорода ПВ 7 720,57 грн., витрати ВП 579,00 грн. Загальна сума стягнутих коштів 85 596,12 грн. Розділом ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника. У зв`язку з вищезазначеними змінами в законодавстві, відрахування із заробітної плати боржника було припинено у лютому 2022 року. Залишок заборгованості за виконавчим провадженням №61536629 станом на 13 січня 2023 року складає 237 218,28 грн., з яких 215 652,91 залишок боргу за виконавчим документом на користь стягувача, 21 565,37 залишок основної винагороди.

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України позивачкою від суми заборгованості 215 652,91 гривень за період з 25 серпня 2020 по 31 травня 2023 надано розрахунок інфляційних втрат в розмірі 107 666,11 гривень та 3% річних в розмірі 17 878,17 гривень за невиконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно частин 2, 5 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 525 ЦК Кодексу передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання регламентується ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Апеляційний суд не погоджується з доводами позивача, що боржник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України тільки у разі прострочення виконання грошового зобов`язання саме за договором кредиту. Оскільки заявлені нею позовні вимоги стосуються стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання, встановленого не договором, а рішенням суду, позивач не є банківською або фінансовою установою, тому до даних правовідносин положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК не підлягають до застосування.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказане узгоджується з правовими висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 589/3683/16-ц.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. (правова позиція Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц прописано, що стаття 625 ЦК визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15ц сформульовано правовий висновок про те, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на не договірні (деліктні) зобов`язання.

Разом з тим, з 17 березня 2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на даний час.

Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені, в тому числі, за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану.

При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що припинення приватним виконавцем звернення стягнення на заробітну плату боржника відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 травня 2022 року, який набрав законної сили 26 березня 2022 оку, та наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року в повному обсязі, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду суми за період із дня набрання рішенням законної сили до часу звернення позивача до суду з даним позовом.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 , збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача суму збитків у розмірі 125 544,28 гривень, а саме інфляційні втрати 107 666,11 гривень та 3% річних в сумі 17 878 гривень за період з 25 серпня 2020 року по 31 травня 2023 року.

Провівши власний розрахунок, з урахуванням залишку заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 215 652, 91 гривень, з урахуванням суми часткового погашення та періоду протягом якого мало місце невиконання відповідачем рішення суду в межах заявлених позовних вимог з 25 серпня 2020 року по 31 травня 2023 року, а також, врахувавши положення пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки інфляційних втрат в сумі 37 684,74 гривень та 3% річних в сумі 9 707 гривень за період з 25 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на її користь інфляційних втрат в сумі 37 684,74 гривень та 3% річних в сумі 9 707 гривень за період з 25 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно.

Відповідно ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно підпункту «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 473,93 гривень (1 255,44 х 37,75%), за подання апеляційної скарги в розмірі 710,89 гривень (1883,16 х 37,75%), в загальній сумі 1 184,82 гривень пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайка Павло Костянтинович, до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок невиконання судового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 25 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно інфляційні втрати в сумі 37 684,74 гривень та 3% річних в сумі 9 707 гривень, всього 47 391,74 гривень.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 184,82 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 серпня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста