ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 757/75083/17

провадження № 61-846св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Муха Олександр Олександрович , на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у складі колегії суддів Олійника В. І., Кулікової С. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що сторони з 15 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року (справа № 752/14496/16-ц).

ОСОБА_1 вказує, що у квітні 2013 року за його особисті грошові кошти ним придбано квартиру АДРЕСА_1 за ціною 280 000 дол. США, а у серпні 2013 року за свої власні та позичені грошові кошти він придбав за 65 000 дол. США автомобіль марки «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Всього він витратив на придбання квартири та транспортного засобу 345 000 дол. США.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати право особистої приватної власності на вказану квартиру та автомобіль.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 09 листопада 2012 року ОСОБА_2 отримано у борг від ОСОБА_4 кошти у сумі 385 000 дол. США для подальшого придбання особисто для себе квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому просила визнати це майно її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені первісних позовних вимог, місцевий суд керувався тим, що сторона позивача за первісним позовом будь-яких доказів на спростування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не надала, а тому, на думку суду, заявлений нею зустрічний позов підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у справі № 752/5478/19 встановлені обставини щодо отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_4 особисто для себе для придбання квартири, а також встановлено, що ця квартира не використовувалася в інтересах сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у справі № 757/6030/20-ц частково задоволено первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс», третя особа ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору № 120-012/1 від 02 жовтня 2014 року про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг.

ОСОБА_1 під час розгляду справи № 757/6030/20-ц не заперечував щодо права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру та не надав належних та допустимих доказів щодо придбання квартири за особисті кошти. ОСОБА_2 стверджувала, що квартира не використовувалася в інтересах сім`ї.

За вказаних обставин місцевий суд дійшов висновку про те, що спірна квартира хоч і придбана в шлюбі, однак за особисті кошти ОСОБА_2 , які взяті у борг у ОСОБА_4 , а тому є її особистою приватною власністю. ОСОБА_1 будь-яких доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_2 суду не надав.

Відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання права особистої приватної власності на автомобіль марки «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції керувався тим, що на стадії підготовчого провадження було відомо про те, що спірний автомобіль ОСОБА_2 відчужений ОСОБА_5 та надалі його власником стала ОСОБА_6 , що вбачається з відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Замковенка Р. М.

Однак позивачка за зустрічним позовом не збільшила розмір своїх позовних вимог у частині витребування автомобіля у ОСОБА_6 та не зверталася до суду з клопотанням про залучення як співвідповідачів чи третіх осіб до розгляду справи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, ОСОБА_1 не ставив під сумнів відчуження спірного автомобіля.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. У решті рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог не відповідають встановленим обставинам справи.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Сам факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Реєстрація нерухомого майна на одного з подружжя не змінює його правового статусу як спільного сумісного майна подружжя.

Зважаючи на те, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що спірне майно придбано за особисті кошти сторін, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартиру і ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Муха О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року в частині скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, зокрема щодо визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Муха О. О.посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (частина перша статті 57 та частина четверта статті 65 СК України, стаття 392 ЦК України), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 756/10871/20, від 19 жовтня 2023 року у справі № 344/1640/21.

Представник заявниці адвокат Муха О. О. вважає, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, довела наявність підстав для подання позову відповідно до статті 392 ЦК України, пункту 3 частини першої статті 57 та частини четвертої статті 65 СК України, що стало підставою для часткового задоволення її вимог судом першої інстанції, а тому апеляційний суд помилково відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Крім того, представник заявниці адвокат Муха О. О. звертає увагу, що норми ЦПК України не передбачають розгляд та задоволення двох апеляційних скарг, що були подані стороною ОСОБА_1 до апеляційного на рішення суду першої інстанції суду та частково задоволені судом апеляційної інстанції.

Провадження у суді касаційної інстанції

20 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_1 адвокат Гопкало В. В. у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного - без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гопкало В. В. у відзиві також зазначає, що обставини справи апеляційним судом встановлені на підставі оцінки зібраних доказів, здійсненої з дотриманням норм ЦПК України, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які апеляційний суд обґрунтовано спростував у своєму судовому рішенні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 жовтня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 578.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки територіального сервісного центру № 8045 01 вересня 2009 року за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки «LAND ROVER», який знятий з обліку 09 квітня 2013 року (вказаний автомобіль відчужений власником 05 червня 2012 року). Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 20 серпня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,9 кв. м.

У справі № 752/14496/16-ц:

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року (справа № 752/14496/16-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 жовтня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 578;

позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про негайне відібрання дитини залишено без розгляду;

відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю та про стягнення на її користь аліментів на дитину;

задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 :

визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

встановлено, що ОСОБА_2 після відкриття провадження у цивільній справі № 752/14496/16-ц та накладення арешту на спірний автомобіль марки «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи проінформованою про накладення арешту на вказаний автомобіль, без згоди ОСОБА_1 відчужила транспортний засіб, а виручені з продажу автомобіля кошти витратила на власний розсуд.

У справі № 752/5478/19:

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу за договором позики задоволено частково;

стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 10 285 852,50 грн.;

у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.

У справі № 757/6030/20-ц:

рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (далі - ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс», третя особа ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг) частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс»;

стягнено із ОСОБА_2 на користь ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги (квартира АДРЕСА_1 ) у розмірі 95 295,85 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 25 921,70 грн, 3% річних у розмірі 3 615,99 грн, що разом становить 124 833,54 грн;

у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено;

постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальні послуги скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, якимвідмовлено ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальні послуги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Враховуючи, що заявник оскаржує постанову апеляційного суду виключно в межах вирішення вимог зустрічного позову, колегія суддів не переглядає справу щодо вирішення вимог первісного позову.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається з урахуванням розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), в якій, зокрема, вирішувалося питання щодо необхідності відступу від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 08 листопада 2017 року (провадження № 6-1447цс17).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18), на яку у касаційній скарзі посилається заявник.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна подружжята не надала суду належних та допустимих доказів, які безспірно свідчать про придбання нею за особисті кошти спірної квартири АДРЕСА_1 .

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18; постанови Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 441/1811/20, провадження № 61-2633св24; від 24 липня 2024 року у справі № 758/4324/21, провадження 61-2201св24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_2 та її представник, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , у своїх поясненнях вказували, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частках.

Колегія суддів Верховного Суду, вважає, що суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні вимог зустрічного позову.

Щодо доводів касаційної скарги

Представник заявниці адвокат Муха О. О. у касаційній скарзі посилається, зокрема, на те, що обставини, які встановлені у справах № 752/5478/19 та № 757/6030/20-ц, є преюдиційними.

Разом із тим суд апеляційної інстанції зазначив, що у справі № 752/5478/19 не було встановлено обставин отримання позики ОСОБА_2 саме на придбання спірної квартири, а у справі № 757/6030/20-ц вирішувалося питання щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

При цьому апеляційний суд вказав, що посилання суду у справі № 757/6030/20-ц на те, що є ОСОБА_2 є власником спірної квартири не є преюдиційною обставиною, а лише констатацію того, що відповідно до правовстановлюючих документів за нею зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Також доводи представника ОСОБА_2 адвоката Мухи О. О. про те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були допитані судом.

Апеляційний суд, встановивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ОСОБА_2 грошових витрат на придбання спірної квартири для власних потреб, зазначив, що майно, набуте сторонами у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на кого таке майно було зареєстровано. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 25 січня 2023 року у справі № 756/10871/20, від 19 жовтня 2023 року у справі № 344/1640/21, які були підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів враховує таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Великою Палатою Верховного Суду розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року).

У справі № 522/1029/18 (провадження № 61-1213св19) Верховним Судом розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, визнання права власності на квартири, витребування їх із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні права власності, виселення та вселення (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року).

У справі № 756/10871/20 (провадження № 61-9709св22) розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки в квартирі особистою приватною власністю. У цій справі Верховний Суд вказав про те, що судами достеменно встановлено, що позивач спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, а тому суди правомірно кваліфікували 4/5 часток у спірній квартирі як особисту приватну власність ОСОБА_1 (постанова Верховного Суду від 25 січня 2023 року).

У справі № 344/1640/21 (провадження № 61-9152св23) Верховним Судом розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права власності на будинковолодіння та земельну ділянку, витребування майна із чужого незаконного володіння. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позовних вимог залишені без змін.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/18670/15-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 545/4118/16-ц, від 12 грудня 2022 року у справі № 754/1340/21.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Таким чином, порівнювані правовідносини різняться предметом та підставами позову, що вказує на відмінність норм, які вирішують відповідний спір. Тому посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 61-1213св19), від 25 січня 2023 року у справі № 756/10871/20 (провадження № 61-9709св22), від 19 жовтня 2023 року у справі № 344/1640/21 (провадження № 61-9152св23) є нерелевантними.

Щодо доводів касаційної скарги про подання стороною ОСОБА_1 двох апеляційних скарг до апеляційного суду на рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 352 та статті 355 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси, та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги.

04 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Замковенко М. І. та ОСОБА_1 спільно подали до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року, про що свідчать їх особисті підписи (т. 3, а. с. 181-188).

В апеляційній скарзі від 04 квітня 2023 року зазначено, що Печерським районним судом міста Києва у судовому засіданні 15 березня 2023 року оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення. При цьому апеляційна скарга була подана до Київського апеляційного суду в межах строку, визначеного ЦПК України, а оскільки на момент її подання повне судового рішення не було складено і ОСОБА_1 та його представнику адвокату Замковенку М. І. не надане, особи, які подали апеляційну скаргу, зазначили, що зміни і доповнення до вказаної апеляційної скарги будуть подані після ознайомлення із текстом повного рішення місцевого суду в межах строку, передбаченого частиною першою статті 364 ЦПК України.

За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у відкритому доступі, повне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року надіслано для оприлюднення 13 квітня 2023 року, зареєстровано в реєстрі 14 квітня 2023 року, забезпечено надання загального доступу 17 квітня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Замковенка М. І. від 04 квітня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, оскільки заявником не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги.

26 травня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Замковенка М. І. подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду від 15 березня 2023 року, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити, а в зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити (т. 3, а. с. 211-219).

На виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Замковенко М. І. 29 травня 2023 року подав до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків апеляційної скарги та додав платіжну інструкцію про сплату судового збору в розмірі 15 622,50 грн (т. 3, а. с. 225-227).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 червня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Замковенка М. І. від 26 травня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, оскільки адвокатом Замковенком М. І. не додано документи на підтвердження повноважень як представника ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 234).

На виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 05 червня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Замковенко М. І. 13 червня 2023 року подав до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків апеляційної скарги та додав копію ордера на підтвердження його повноважень щодо надання правової допомоги ОСОБА_1 у Київському апеляційному суді, копію договору про надання правничої допомоги (т. 3, а. с. 238-243).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року представнику ОСОБА_1 адвокату Замковенку М. І. поновлено строк на подання апеляційної скарги та відкрито провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Замковенка М. І. на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року.

З урахуванням того, що вперше апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представником адвокатом Замковенком М. І. була подана до суду апеляційної інстанції 04 квітня 2023 року, але за відсутності повного рішення суду першої інстанції, а вдруге апеляційна скарга подана до апеляційного суду 26 травня 2023 року, тобто після ознайомлення ОСОБА_1 та його представника з текстом повного судового рішення, колегія суддів вважає, що фактично ОСОБА_1 та його представником адвокатом Замковенком М. І. до суду апеляційної інстанції подано апеляційну скаргу, яка в подальшому була доповнена, зважаючи на ознайомлення заявників із текстом повного судового рішення місцевого суду.

Суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження у справі, на наведене уваги не звернув та помилково зазначив в ухвалі, що представником ОСОБА_1 адвокатом Замковенком М. І. подано дві апеляційні скарги. Однак такий недолік не впливає на законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року (Golder v. the United Kingdom, заява № 4451/70, серія А, № 18, пункти 28-36) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції.

У справі «Беллє проти Франції» у рішенні від 4 грудня 1995 року («Bellet v. France», заява № 23805/94 пункт 36) ЄСПЛ вказав, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». Також у цій справі ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З матеріалів справи вбачається, що під час перегляду її апеляційним судом усім учасникам справи, зокрема ОСОБА_7 і його представнику адвокату Гопкалу В. В. та представнику заявниці ОСОБА_2 адвокату Мусі О. О., які були присутні у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, було надано можливість бути заслуханими і надати суду обґрунтування свої доводів щодо предмета спору, за наслідками чого такі доводи учасників справи судом апеляційної інстанції були належно і достатньо перевірені з викладенням відповідних висновків (т. 4, а. с. 81-82).

Отже, судове рішення апеляційного суду ухвалене із належним забезпеченням учасникам справи права на доступ до правосуддя, є правильним по суті, а також відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги представника заявниці ОСОБА_2 адвоката Мухи О. О. про те, що суд апеляційної інстанції помилково, на його думку, зазначив у постанові, що представником ОСОБА_1 адвокатом Замковенком М. І. подано дві апеляційні скарги, носять формальних характер та не містять підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду постанови апеляційного суду в оскарженій частині.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на квартиру та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду щодо відмови ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого судового рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСЛП у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних (частина друга статті 410 ЦПК України).

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Муха Олександр Олександрович , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. О. Карпенко
І. М. Фаловська