ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/347/23Головуючий у 1-й інстанції Холява Л.І.
Провадження № 22-ц/817/478/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року, ухвалене суддею Холявою Л.І. у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.12.2013 року у розмірі 94 686,39 грн., яка складається із: 77456,97 грн. заборгованість за кредитом; 17229,42 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позов обгрунтовано тим, що відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_3 умов кредитного договору належним чином не виконував, тому станом на 19.03.2023 року виникла заборгованість у зазначеному розмірі, яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 26.02.2024 року в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилаються на те, що згідно заяви від 26.12.2013 року відповідач ознайомився з Умовами та правилами, Тарифами банку та зобов`язувався неухильно дотримуватись їх положень.

На підставі указаної заяви відповідачу було видано кредитну карту № НОМЕР_1 строком дії до 07/2017. Після закінчення строку дії картки відповідач отримував інші картки, остання з яких має строк дії 12/2024 року.

26.12.2013 року, на карту вперше було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн., який в подальшому було збільшено до 75000 грн.

Із розрахунку заборгованості та Виписки по картковому рахунку прослідковується, що відповідач користувався кредитними коштами за допомогою картки, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельній мережі, частково сплачував борг, однак не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Вважають, що суд першої інстанції не дослідив належним чином розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з Випискою по картковому рахунку, не спростував усіх встановлених обставин щодо фактичного отримання та використання кредитних коштів.

Посилаються на правові висновки, висловлені в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, відповідно до яких Виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та повинна досліджуватися судом.

Вказують на те, що відповідачем не доведено факту належного виконання умов кредитного договору, сплати процентів та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, тому вважають, що суд першої інстанції передчасно, з одних лише формальних підстав відмовив у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

АТ КБ "ПриватБанк", будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, не забезпечив явки представника банку.

Поштове відправлення за № 641, в якому містилась: ухвала апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження, копія апеляційної скарги, повістка про виклик до суду на 31.07.2024 року о 14.30 год., адресоване ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем його проживання було повернуто до Тернопільського апеляційного суду із причиною невручення - адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Таким чином, про судове засідання на 31.07.2024 року о 14.30 год. ОСОБА_3 був повідомлений належним чином.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору відповідачу не було повідомлено про умови кредитування та між сторонами не було узгоджено саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Також суд першої інстанції вважав, що заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту відсутня, а тому не вбачав підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту (правову природу якого позивачем не обґрунтовано) та відсотків на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не може повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції.

Обставини справи.

Судом встановлено, що 26.12.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відбулося укладення кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до вищевказаного кредитного договору для користування кредитними коштами відповідачу було видано карту Універсальна, яка протягом всього часу існування кредитних відносин між сторонами поновлювалася.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 (договір б/н), 26.12.2013 року було встановлено кредитний ліміт : 300 грн.; 31.12.2014 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн.; 06.01.2015 року кредитний ліміт було збільшено до 300 грн.; 15.01.2015 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн.; 20.01.2016 року кредитний ліміт було збільшено до 8000 грн; 21.01.2016 року кредитний ліміт було зменшено до 8000 грн; 12.04.2018 року кредитний ліміт було зменшено до 7300 грн.; 29.04.2018 року кредитний ліміт було збільшено до 8000 грн; 14.02.2019 року кредитний ліміт було збільшено до 28000 грн.; 06.03.2020 року кредитний ліміт було збільшено до 33000 грн.; 21.07.2020 року кредитний ліміт було збільшено до 50000 грн.; 22.12.2021 року року кредитний ліміт було збільшено до 75000 грн.; 23.08.2022 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем було отримано наступні кредитні картки: Універсальна № 310002 від 25.07.2012 року з терміном дії до 10/15; Універсальна № 459050 від 26.07.2012 року з терміном дії до 03/16; Універсальна GOLD № 989396 від 26.12.2013 року з терміном дії до 07/17; Універсальна GOLD №856329, від 21.06.2017 року з терміном дії до 03/21; Універсальна GOLD №347578 від 08.04.2021 року з терміном дії до 12/24.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем АТ КБ ПриватБанк до суду першої інстанції разом із позовною заявою було додано виписку по рахунку за договором б/н від 26.12.2013 року, що вбачається із змісту додатків до позовної заяви.

Однак, у надісланих до апеляційного суду матеріалах справи указана виписка відсутня, а також судом першої інстанції не складено відповідний акт про відсутність документа, як того вимагає п. 6 розділу Інструкції з діловодства у місцевих та апеляційних судах України, затверджених Наказом ДСА України від 20.08.2019 № 814.

У зв`язку з цим колегія суддів приймає в якості доказу надіслану позивачем АТ КБ ПриватБанк до суду апеляційної інстанції виписку по картковому рахунку ОСОБА_5 .

Із долученої виписки по картковому рахунку прослідковується, що відповідач з 2013 року активно користувався кредитними коштами за допомогою картки, отримувати кошти через банкомати, розраховувався в торговельних мережах, тощо, здійснював часткове повернення кредитних коштів.

З банківського розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.12.2013 року, вбачається, що станом на 19.03.2023 року заборгованість ОСОБА_6 складала 94 686,39 грн., з них 77456,97 грн - заборгованоність за кредитом; 17299,42 грн - заборгованоність за відсотками за користування кредитом.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона, а не суд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ ПриватБанк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 26.12.2013 року між сторонами відбулося укладання кредитного договору, згідно з умовами якого останній отримав кредитну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Разом з тим, анкета-заява від 26.12.2013 року не містить узгодженої сторонами процентної ставки, натомість у ній зазначені лише анкетні дані відповідача, його контактна інформація, однак відсутні відомості про розмір процентів за користування кредитом та порядок сплати кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс:Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https:// privatbank.ua/terms/, витяг з яких наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обовязки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов?язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування кредитної заборгованості, крім самого розрахунку за договором, посилався на Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, витяг з Умов та Правил надання послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, а також інформацію по кредиту, підписану відповідачем 08.04.2021 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг та витяг з Умов та Правил надання послуг не можуть бути належним доказом узгодження істотних умов кредитного договору, оскільки містять інформацію про усі наявні у АТКБ «ПриватБанк» типи кредитних карток та умови їх використання. Поряд з цим відсутні відомості про узгодження з відповідачем конкретного типу кредитної картки, яка була йому надана, а також розміру процентів за користування кредитним коштами.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в справі №156/268/21.

Також колегія суддів приходить до висновку про те, що інформація по кредиту, яка підписана відповідачем 08.04.2021 року, не є складовою частиною анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 26.12.2013 року, оскільки такий документ підписано через 8 років після укладення кредитного договору та містить вказівку про те, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 23.04.2021 року.

Підписання документу, який містить узагальнену інформацію про умови кредитування щодо різних типів кредитних продуктів, є передумовою укладення кредитного договору з позичальником, оскільки у ньому не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Подібний за змістом висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписаний, а тому відсутні підстави вважати, що саме цей Витяг з Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказаний документ на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, у тому числі, саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

При цьому, сам по собі факт користування відповідачем грошовими коштами також не підтверджує, що розмір процентної ставки за користування кредитними коштами був погоджений з ним в момент укладення договору №б/н від 26.12.2013 року.

Доводи позивача про те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду по всім істотним умовам договору, колегія суддів відхиляє, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Тарифів не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що 26.12.2013 року сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

3 огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що анкета-заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, а тому відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, пені, комісії і штрафів.

Разом з тим, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту.

Апеляційний суд вважає, що посилання суду першої інстанції на необґрунтованість правової природи виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту містить ознаки надмірного формалізму та не може слугувати підставою для звільнення особи від обов`язку повернення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19) висловлено таку позицію: «Виписка за картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами».

У виписці по рахунку за договором № б/н за період 26.12.2013 року 19.03.2023 року міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображено всі операції за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень, та підтверджується зазначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту.

У зв`язку із вищезазначеним колегія суддів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.12.2013 року в сумі 77456, 97 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.

У задоволенні решти позовних про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом слід відмовити за їх недоведеністю.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ціна позову у даній справі становить 94686,39 грн.

Позивачем сплачено судовий збір в суді першої інстанції 2684 грн., в суді апеляційної інстанції 4026 грн.

Позов задоволено на 81,80%. ( 77456, 97 грн. х 100% / 94686,39 грн.).

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 2195,51 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 3293,26 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк - задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк () 77456,97 грн (сімдесят сім тисяч чотириста пятдесят шість гривень девяносто сім копійок) заборгованості за тілом кредиту.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк () 5488,77 грн. (п`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень сімдесят сім копійок) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 9 серпня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.