Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 945/672/23
Провадження № 2/945/273/24
РІШЕННЯ

іменем України

26 липня 2024 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Кінек Г.О., прокурора ОСОБА_1 , розглянувши в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування,

в с т а н о в и в :

Заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 01.03.2020 № 009801 старшими державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області 01.03.2020 на пункті габаритно-вагового контролю на Н-14 Олександрівка - Кропивницький - Миколаїв км 75+812, проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки RENAULT MAGNUM 385TI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом ОДАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 . За результатами проведеного габаритно-вагового контролю 01.03.2020 складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 034218, та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 030594. Відповідач ОСОБА_2 від отримання документів відмовився. При здійсненні габаритно-вагового контролю використовувалися ваги пересувні автомобільні для зважування типу CHEKLODEFREEWEIGH, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 19.06.2019 № 34-00/2003, дійсне до 19.06.2020. Габаритно-ваговим контролем зафіксовано, що повна маса автомобіля марки RENAULT MAGNUM 385TI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом ОДАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здійснював перевезення вантажу становила 41,9 т, при нормативно допустимих 40 т, осьові навантаження на одиночну вісь 12,94 т при нормативно допустимих 11 т, та на здвоєну вісь 22,2 т, при нормативно допустимих 16т. За кермом даного транспорту перебував відповідач ОСОБА_2 , який на вказаному транспортному засобі здійснював перевезення вантажу «пшениця» з пункту навантаження - с.Бережинка, Кіровоградської області, до пункту розвантаження - м. Миколаїв. Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області, автомобіль марки RENAULT MAGNUM 385TL реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 01.03.2020 належав відповідачу ОСОБА_2 . Відповідно до п. 22. 5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (в редакції, що діяла на момент проведення габаритно-вагового контролю), дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів здійснюється за спеціальними правилами у разі фактичної маси автомобіля понад 40 т, навантаженням на одиночну вісь понад 11 т та на здвоєні осі понад 22 т. Таким чином перевезення вантажу здійснювалося з перевищенням загальної маси на 4 %, навантаження на одиночну вісь на 17 %, та на здвоєну вісь на 38 %, що є порушенням ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Відстань від пункту навантаження с. Бережинка, Кіровоградської області, до пункту розвантаження м. Миколаїв складає 185 км. Ураховуючи зазначені положення законодавства та нормативно-правових актів державним інспектором виконано розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 01.03.2020 № 1533 до акту від 01.03.2020 № 034218 та нарахована плата у розмірі 654,9 євро. Розмір плати визначено відповідно до п. 30-31-1 Порядку № 879 за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту. Про необхідність внесення плати за проїзд відповідачу скеровано лист від 12.03.2020 № 23027/28/24-20, що надсилався разом з копіями документів для внесення плати відповідно до п.31-1 Порядку № 379, а саме: актом від 01.03.2020 № 034218 про перевищення транспортним засобом нормативних габаритно-вагових параметрів, розрахунком № 1533 та довідкою про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 01.03.2020. За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за актом від 01.03.2020 № 034218, заступником начальника Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області постановою від 23.04.2020 № 187750 на ОСОБА_2 накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 1700 грн. У подальшому постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 23.04.2020 № 187750 сплачено на підставі квитанції від 23.04.2020 № 40. Вищевказану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу у судовому порядку не оскаржено. Зважаючи на те, що визначена уповноваженим органом плата за проїзд, відповідачем в добровільному порядку і в установлені строки не сплачена, вона набуває статусу заборгованості та відтак підлягає стягнення у судовому порядку. З огляду на вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги та стягнути сплачений судовий збір.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області 15.05.2023року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

04.07.2023року відповідачем подано відзив,в якому просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те,що сторона позивача упродовж періоду часу більш ніж три роки не висувала жодних із вимог та претензій. Більш того, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) фактично не вбачала підстав для звернення із відповідним позовом. Жодних досудових заходів врегулювання спору в супереч приписам ЦПК України не вжито. Стороною Позивача не підтверджені, а ні законом, а ні відповідною довіреністю надані повноваження на пред`явлення даної позовної заяви до суду. Позовна заява підписана не керівником, а заступником керівника Миколаївської окружної прокуратури, а копії документів, додатки до позовної заяви, засвідчені зовсім іншою особою, повноваження якої так само не підтверджені у даному судовому процесі. Спірні повноваження представника Позивача у судовій справі, не засвідчення копій письмових документів повноважною особою та не надання оригіналів доказів, в силу приписів ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України цілком обґрунтовано викликає сумніви щодо відповідності поданих копії документів оригіналам, законності пред`явлених вимог. Разом з тим, з 01.03.2020 по дату звернення до суду минули строки позовної давності на застосуванні яких у подальшому наголошує. Окрім того, судом має бути врахована позиція Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки), якій за законом надано право на представництво безпосередніх інтересів держави у вказаній справі і які не вбачали підстав для звернення за вказаним позовом, а ініціатива прокуратури без проведення відповідної службової перевірки по відношенню до протиправної бездіяльності працівників Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки), на думку прокуратури, є сумнівною та такою, що має принаймні протиріччя.

07.07.2023року до суду через підсистему «Електронний Суд» подано відповідь на відзив в якому зазначено,що частиною 2 ст.4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, й органи прокуратури, на які ст. 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Під представництвом інтересів держави в суді треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Чинним законодавством передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, яка здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Таким чином, прокурор має відповідний спеціальний статус який дозволяє, у виключних випадках, звертатися до суду на захист інтересів держави. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Згідно з ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, наведені вище положення передбачають право прокурора здійснювати представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади без будь-яких застережень щодо причин, через які цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави. Фактично діяльність прокурора по реалізації функцій представництва інтересів держави в суді у даних правовідносинах носить субсидіарний характер, оскільки захист цих інтересів не здійснює Державна служба України з безпеки на транспорті, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження. Стаття 24 Закону України «Про прокуратуру» закріплює, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У разі звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, останній виконує свою конституційну функцію передбачену ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Право подання такої заяви, як це чітко передбачено ст. 24 вищевказаного Закону, належить у тому числі і заступникам керівників окружних прокуратур. Отже, системний аналіз чинного законодавства України дає підстави стверджувати що заступник керівника окружної прокуратури є самостійним суб`єктом, повноважним на підписання позовної заяви в інтересах держави. Разом з тим, за змістом п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» керівник окружної прокуратури представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями. У разі відсутності керівника окружної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник окружної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Таким чином, слід розмежовувати прокуратуру в організаційних відносинах з державними органами, як юридичну особу, де оскаржуються дії її службових осіб (надання чи ненадання відповіді на звернення тощо), як роботодавця (щодо звільнення чи притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника), як в ході організаційно-господарської роботи (стороною договорів щодо ремонту приміщень прокуратур, поставки газу тощо), та в ході виконання її конституційних функцій, як органу держави, зокрема щодо здійснення представництва інтересів держави в суді. У першому випадку - як юридичну особу прокуратуру представляє її керівник, в разі його відсутності перший заступник, в разі його відсутності відповідний заступник (ст. 9, ст. 13 Закону України «Про прокуратуру»). А в другому випадку як орган держави функції прокуратури здійснюються виключно прокурорами. Оскільки даний позов заявлений з підстав, наведених у другому випадку, тобто спрямований на виконання конституційних функцій, як органу держави, останній не повинен бути підписаний виключно керівником. Таким чином, відповідачем не розмежовано поняття самопредставництва, на захист прав, свобод та інтересів прокуратури, як самостійного позивача у статусі юридичної особи, та виконання функції представництва інтересів держави в суді. Крім того, відповідач вказує на відсутність підстав для представництва інтересів держави прокурором та відсутність порушення інтересів держави. Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право прокурора звертатися до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. У відповідності до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Аналіз п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. У даному випадку у зв`язку з не здійсненням захисту інтересів держави, прокурор звертається до суду в інтересах Укртрансбезпеки як органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Миколаївською окружною прокуратурою на адресу Укртрансбезпеки скеровано запит про надання інформації щодо вжитих заходів до стягнення з ОСОБА_2 у судовому порядку нарахованої йому плати за проїзд в сумі 654,9євро. У відповідь на вказаний запит Укртрансбезпекою проінформовано Миколаївську окружну прокуратуру про те, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану Укртрансбезпека має вкрай обмежене фінансування видатків на сплату судового збору, що унеможливлює ефективне ведення позовної діяльності спрямованої на відшкодування збитків, завданих державі. Виходячи з викладеного наявне фінансування не дозволяє самостійно ініціювати судовий спір про стягнення з ОСОБА_2 плати за проїзд.Таким чином, Укртрансбезпекою, незважаючи на очевидність порушення та усвідомлення свого обов`язку щодо вжиття заходів до стягнення нарахованої плати, упродовж тривалого часу не вжито дієвих заходів до стягнення з відповідача у судовому порядку плати за проїзд, що є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки.Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Представництво прокурором інтересів держави у суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Право подання процесуальних документів при реалізації конституційної функції представництва інтересів держави визначено ст. 24 Закону України «Про прокуратуру». Згідно з наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 № 144, набрав чинності національний стандарт ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів». Отже, юридичним особам необхідно оформляти службові документи саме згідно з ДСТУ 4163:2020, чия дія поширюється на державні органи, органи місцевого самоврядування, установи, підприємства, організації та інших юридичних осіб незалежно від їхнього функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності. Разом із тим, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок особи, що посвідчує копії документів підтверджувати свої повноваження та долучати до посвідчених копій відомості щодо підтвердження повноважень особи, яка засвідчувала документи. Отже, передбачені законодавством вимоги до засвідчення копій документів Миколаївською окружною прокуратурою повністю дотримані. Враховуючи вищевикладене, наведені у відзиві доводи, є необгрунтованими та безпідставними.Щодо застосування строків позовної давності. Статтею 256 ЦК України закріплено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, позов в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека) до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в сумі 17 636,39 грн пред`явлено в межах строку позовної давності.

У судовому засіданні прокурор Миколаївської окружної прокуратури позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Коваль В.І. в останнє судове засіданя не з`явилися у поданому відзиві позивач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені в Законі України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Згідно зі статтею 1 цього Закону автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно з частиною четвертою статті 48 Закону № 2344-III, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Здійснення габаритно-вагового контролю регламентовано Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок № 879)

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції. Робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку. Власники (балансоутримувачі) пунктів габаритно-вагового контролю здійснюють фінансування робіт (послуг) з їх утримання, обслуговування та забезпечення функціонування.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 879 власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.

Згідно з пунктом 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Отже, саме відповідач як власник великогабаритного транспортного засобу має сплатити визначену Управлінням суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки саме його транспортний засіб завдає шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16 (провадження № К/9901/24562/18).

Тлумачення норм Закону № 2344-III, Порядку № 879 свідчить, що за загальним правилом саме власник транспортного засобу має нести цивільно-правову відповідальність у виді плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортного засобу, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні. Спростувати цю презумпцію має власник транспортного засобу.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20 (провадження № 61-15357св20).

Пунктами 37, 41 Порядку № 879 визначено, що учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством, а дії або бездіяльність учасників відносин у сфері габаритно-вагового контролю можуть бути оскаржені в установленому порядку.

Разом з тим відповідач не надав жодних доказів на спростування факту перевищення нормативно-вагових параметрів транспортним засобом, який належить йому на праві власності.

Також відповідач не надав доказів оскарження в установленому порядку дій Укртрансбезпеки щодо фіксування правопорушення та нарахування стягуваної суми збитків.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 676/6985/19.

Положеннями ст.33 Закону України "Про автомобільні дороги" передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно положень ч.3 ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом (окрім зазначених у ч. 2 даної статті) є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Пунктом 24 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2001 року №30, маса вантажу і навантаження на осі не повинні перевищувати параметрів, визначених технічною характеристикою транспортного засобу, який перевозить негабаритний вантаж.

Крім того, відповідно доп.31.1 Порядку №879,якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10 - 40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Пунктом 26 Порядку №879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Згідно положень ч.6 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, зараховується до державного дорожнього фонду.

Бюджетна система України, відповідно до положень ст.7 Бюджетного кодексу України, ґрунтується на принципах повноти та ефективності, що передбачає включення до бюджету всіх надходжень за рахунок забезпечення учасниками бюджетного процесу досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки.

Відповідно положень ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, включена до складу спеціального фонду Державного бюджету України.

Не надходження, так само як і несвоєчасне надходження до Державного бюджету України від перевізників плати за проїзд великоваговим транспортом порушує, передусім, економічні інтереси держави як окремого суб`єкта права власності на державне майно, яким також є надходження до бюджету (дохідної частини бюджету).

Відповідно положень ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені Законом.

Згідно положень ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У даному випадку прокурором здійснюється представництво інтересів держави у суді в особі Укртрансбезпеки у зв`язку із нездійсненням таким органом захисту інтересів держави в суді з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідно до положень ст.6 Закону України "Про автомобільний транспорт", п.4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567, та п.3 Порядку №879, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється Укртрансбезпекою та її територіальними органами.

Пунктом 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103, встановлено, що Укртрансбезпека відповідно допокладених нанеї завданьздійснює габаритно-ваговийконтроль транспортнихзасобів наавтомобільних дорогахзагального користування,а такожздійснює стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 01.03.2020року №009801 старшими державними інспекторами Управління Укртрасбезпеки у Кіровоградській області 01.03.2020року на пункті габаритно-вагового контролю а/д Н-14 Олександрівка-Кропівницький-Миколаїв км 75 + 812 проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки RENAULT MAGNUM 385TI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом ОДАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За результатами проведеного габаритно-вагового контролю 01.03.2020 року складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 034218 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 01.03.2020року №030594.

Під час вручення акту від 01.03.2020року відповідач відмовився від пояснень та підпису з причини непогодження з складеним актом, про що є відповідний запис.

При здійсненні габаритно-вагового контролю використовувалися ваги пересувні автомобільні для зважування типу CHEKLODEFREEWEIGH, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 19.06.2019 № 34-00/2003, дійсне до 19.06.2020.

Габаритно-ваговим контролем зафіксовано, що повна маса автомобіля марки RENAULT MAGNUM 385TI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом ОДАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здійснював перевезення вантажу становила 41,9 т, при нормативно допустимих 40 т, осьові навантаження на одиночну вісь 12,94 т при нормативно допустимих 11 т, та на здвоєну вісь 22,2 т, при нормативно допустимих 16т.

Згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки RENAULT MAGNUM 385TI, реєстраційний номер НОМЕР_1 з 23.07.2019 року по 15.01.2022року був зареєстрований за відповідачем.

Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (в редакції, що діяла на момент проведення габаритно-вагового контролю), дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів здійснюється за спеціальними правилами у разі фактичної маси автомобіля понад 40т, навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєнні осі понад 16 т та на строєні осі понад 22 т.

Таким чином, перевезення вантажу здійснювалося з перевищенням навантаження на одиночну вісь на 17 % , що є порушенням ч.3 ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Враховуючи зазначені положення законодавства та нормативно-правових актів, державним інспектором проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування № 1533 до акту від 01.03.2020 року № 034218 та нараховано плату за проїзд у розмірі 654,9 євро.

Пунктом 27 Порядку №879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Про необхідність внесення плати за проїзд відповідачу Управлінням Укртрансбезпеки у Кіровоградській області направлено лист від 12.03.2020року №23027/28/24-20.

Згідно з п.311 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2007 року №879, в редакції, що була чинна на момент виникнення зазначених правовідносин, перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Заступником начальника Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області постановою від 23.04.2020 № 187750 на ОСОБА_2 накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 1700 грн, який відповідно до копії квитанції №40 від 23.04.2020року був сплачений відповідачем.

За інформацією відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області за вих.№507/820/23-23 у судовому порядку дії Державної служби України з безпеки на транспорті щодо проведення габаритно-вагового контролю та його результатів, нарахування плати за проїзд не оскаржувались.

Згідно положень ст.1166ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Враховуючи надані документи та норми права, які регулюють спірні відносини, суд вважає, що саме відповідач є особою, яка заподіяла та повинна відшкодувати матеріальні збитки державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Суд приймає правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №820/2475/18, про те, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Положеннями ст.89ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України, з огляду на задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури як платника судового збору, у розмірі 2684грн.00 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги Заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрований АДРЕСА_1 ) на користь Державного бюджету України (р/р НОМЕР_3 , , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)) плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні в сумі 173636,39грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрований АДРЕСА_1 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54030, м.Миколаїв, вул.Спаська, 28, , p/p №UA0000340, , Банк ДКСУ м.Києва, МФО 820172) 2684 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 01.08.2024 року.

Суддя М.М.Войнарівський