ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6765/24 Справа № 182/948/23 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 182/948/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Усачов Олександр Леонідович, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування наказу в частині звільнення та поновлення на посаді.

Позов мотивований тим, що позивач з 13 травня 2010 року працювала в Комунальному підприємстві «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради (далі КП «НВУВКГ» НМР) на посаді провідного фахівця (по роботі зі зверненнями абонентів).

24 лютого 2022 року російська федерація здійснила повномасштабне вторгнення на територію України після чого ситуація у місті Нікополь стала вкрай небезпечною, що призвело до внесення міста Нікополь до переліку територіальних громад, які розташовані в районі воєнних дій.

З причини вищезазначеного воєнного вторгнення 11 квітня 2022 року позивач, з метою збереження свого життя, була вимушена покинути м. Нікополь та виїхала до безпечного місця проживання, про що, письмово повідомила відповідача, написавши заяву про відпустку.

Після виїзду з м. Нікополь, позивач щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця та дистанційно виконувала окремі виробничі завдання, маючи бажання і наміри скоріш повернуся додому та виконувати обов`язки на своєму робочому місці. Вказує на те, що даний факт можуть підтвердити свідки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Наприкінці січня 2023 року, взявши до уваги те, що міський голова Нікополя постійно закликає мешканців міста евакуюватися, ОСОБА_1 зрозуміла, що повернутися додому у неї немає можливості через ризики для життя та гуманітарну ситуацію у м. Нікополь, що пов`язані з активними військовими діями та їхніми наслідками. Тому, 02 лютого 2023 року, о 8 годині 40 хвилин, позивач з її особистої електронної пошти на дві електронні пошти відповідача, а саме: електронну пошту приймальні та головну електронну пошту підприємства відправила заяву на надання відпустки, копію довідки ВПО та пояснення причин відсутності на роботі із накладенням власного електронного цифрового підпису.

02 лютого 2023 року, о 8 годині 45 хвилин позивач зателефонувала начальнику відділу комп`ютерно-програмного забезпечення КП «НВУВКГ» НМР ОСОБА_6 та попросила звернути увагу на зазначенні документи для оперативної передачі їх відповідачу. Вказаний факт може підтвердити свідок ОСОБА_6 . Того ж дня о 16 годині 53 хвилини на мессенджер «Вайбер», який зареєстрований як номер телефону позивача, з офіційного номеру телефону приймальні відповідача надійшло фото наказу КП «НВУВКГ» НМР від 02 лютого 2023 року №7 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зокрема, даним наказом позивача було звільнено з 02 лютого 2023 року в зв`язку з відсутністю на роботі та відсутністю інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль згідно п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Начальника відділу кадрів ОСОБА_9 зобов`язали повідомити ОСОБА_1 про існування перед підприємством боргу минулого періоду (виплачений аванс 2022 року) в розмірі 582 грн 07 коп, та про необхідність погашення заборгованості в найкоротший період.

Підставою вищезазначеного наказу були акти від 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року, а також доповідні записки від 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року.

Позивач зауважує на тому, що за період з квітня 2022 року по 02 лютого 2023 року письмового або усного звернення відповідача щодо причин її відсутності на робочому місці не отримувала. Ні адміністрація підприємства, ні відділ кадрів, ні юридичний відділ, ні профком не виявляли ніякої реакції відносно відсутності ОСОБА_1 на робочому місці так як фактично була відсутня в цьому необхідність. Відповідач та позивач після її виходу у відпустку зв`язок не втрачали, місце знаходження та причини її відсутності на робочому місці були відомі всім. Відповідач весь цей час володів інформацією про причини відсутності позивача на робочому місці. Крім того, ОСОБА_1 в день звільнення в письмовій формі повідомила КП «НВУВКГ» НМР про причини неявки на роботу, але відповідач проігнорував даний факт.

На підставі наведеного вище, посилаючись на незаконність наказу про звільнення, ОСОБА_1 просила суд скасувати Наказ КП «НВУВКГ» НМР № 7 від 02 лютого 2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 та поновити її на посаді провідного фахівця по роботі зі зверненнями абонентів КП «НВУВКГ» НМР.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить колегію суддів скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, оскільки не враховано, що роботодавець, станом на день звільнення позивачки, володів інформацією про причини відсутності останньої на роботі протягом чотирьох місяців, а саме те, що вона знаходилась в іншому місті у зв`язку з активними бойовими діями в м. Нікополі, відповідно у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача за п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Також зауважує на тому, що відповідач та позивач після виходу позивача у відпустку зв`язок не втрачали, місце знаходження та причини відсутності позивача на робочому місці були відомі всім. Відповідач весь цей час володів інформацією про причини відсутності позивача на робочому місці. Крім того, ОСОБА_1 в день звільнення в письмовій формі повідомила КП «НВУВКГ» НМР про причини неявки на роботу, але відповідач проігнорував даний факт.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Усачова О.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ) працювала в Комунальному підприємстві «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради з 14 січня 2000 року на посаді помічника начальника управління, що підтверджується копією наказу при прийом на роботу № 2 від 12 січня 2000 року (а.с.30).

Наказом №45/1-к від 18 травня 2010 року вона була переведена на посаду провідного фахівця по роботі із зверненням абонентів (а.с.39).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 30 березня 2022 року (а.с.18), наказом № 158 від 01 квітня 2022 року позивачу було надано частину щорічної відпустки з 04 квітня 2022 року по 10 квітня 2022 року, на 7 календарних днів (а.с.53).

Після спливу терміну відпустки, 11 квітня 2022 року ОСОБА_1 до роботи не приступила, що підтверджується актами про відсутність на робочому місці 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року (а.с.54-61) та доповідними записками від від 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року.

В табелях відпрацьованого часу з 11 квітня 2022 року по лютий 2023 року (а.с.66-76) щодо позивача проставлялась відмітка НЗ, тобто неявка з нез`ясованих причин, відповідно до наказу державного комітету статистики від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

З цих підстав, виконуючим обов`язки начальника служби економічної безпеки ОСОБА_8 02 лютого 2023 року було складено службову записку на ім`я начальника КП «НВУВКГ» НМР ОСОБА_10.(а.с.77).

02 лютого 2023 року о 8:40 позивач направила на електронну пошту відповідача (електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заяву про надання відпустки (а.с.102), до якої долучила довідку про надання їй статусу вимушено переміщеної особи (а.с.103), та пояснювальну записку (а.с.104), де надала пояснення про причини відсутності її на роботі. Дані електронні листи позивач направила із накладенням власного електронного цифрового підпису. На підтвердження даного факту позивач надала суду скріншоти відправлення відповідних листів (а.с.107,108).

02 лютого 2023 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади наказом № 7 від 02 лютого 2023 року у відповідності п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним і скасування наказу в частині звільнення та поновлення на посаді, позивач посилалась на незаконність Наказу № 7 від 02 лютого 2023 року про її звільнення у відповідності п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України посилаючись на те, що вона дистанційно виконувала окремі виробничі завдання та щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б підтвердили, що вона вжила заходів щодо попередження керівництва про причини неявки її на роботі протягом чотирьох місяців, тому звільнення позивача із займаної посади на підставі п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України є правомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений

у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору містяться у статті 36 КЗпП України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який

в подальшому продовжено і триває досі.

15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» цього Закону главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положення Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Із набранням чинності 19 липня 2022 року Закону № 2352-IX, серед іншого, частину першу статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3 такого змісту: 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Чотири місяці рахуються від дня, коли Закон № 2352-IX набрав чинності, тобто з 19 липня 2022 року, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

При чому цю підставу (пункт 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України) для припинення трудового договору не слід ототожнювати зі звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).

У випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом чотирьох місяців інформував роботодавця про причини своєї відсутності.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_1 від 30 березня 2022 року (а.с.18), наказом № 158 від 01 квітня 2022 року позивачу було надано частину щорічної відпустки з 04 квітня 2022 року по 10 квітня 2022 року, на 7 календарних днів (а.с.53).

Після спливу терміну відпустки, 11 квітня 2022 року ОСОБА_1 до роботи не приступила, що підтверджується актами про відсутність на робочому місці 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року (а.с.54-61) та доповідними записками від від 29 липня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 30 грудня 2022 року, 31 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року.

В табелях відпрацьованого часу з 11 квітня 2022 року по лютий 2023 року (а.с.66-76) щодо позивача проставлялась відмітка НЗ, тобто неявка з нез`ясованих причин, відповідно до наказу державного комітету статистики від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

Наведені вище обставини передували винесенню відповідачем Наказу КП «НВУВКГ» НМР № 7 від 02 лютого 2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 .

При цьому перше письмове звернення ОСОБА_1 до КП «НВУВКГ» НМР відбулось лише 02 лютого 2023 року, що значно перевищує зазначений в п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України строк.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, оскільки не враховано, що роботодавець, станом на день звільнення позивачки, володів інформацією про причини відсутності останньої на роботі протягом чотирьох місяців, а саме те, що вона знаходився в іншому місті у зв`язку з активними бойовими діями в м. Нікополі, відповідно у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача за п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем заяви та пояснювальної записки позивача до винесення відповідачем оскаржуваного Наказу КП «НВУВКГ» НМР № 7 від 02 лютого 2023 року.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд, при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності.

Факт відсутності позивача на робочому місці та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами, при цьому посилаючись на те, що позивач після виходу позивача у відпустку зв`язок не втрачали, місце знаходження та причини відсутності позивача на робочому місці були відомі всім та відповідач весь цей час володів інформацією про причини відсутності позивача на робочому місці, не підтверджені належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України.

При цьому пояснення свідків, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України, не є належними та допустимими доказами того, що позивач щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця та дистанційно виконувала окремі виробничі завдання, оскільки вказані обставини можуть бути підтверджені, зокрема, скріншотами телефонних дзвінків, листами в месенджерах та листами електронної пошти, натомість позивачем таких доказів суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Усачов Олександр Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: