ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6375/24 Справа № 188/426/21 Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів в складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування і визнання недійсною державної реєстрації права власності, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Курочкіна О.М.,

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2021року ОСОБА_1 подала позов в суд до ОСОБА_2 та Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області в якому виклала вимоги скасувати рішення Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0579 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1182га по АДРЕСА_1 Спірна земельна ділянка.

Також ОСОБА_1 вимагала визнати недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Спірну земельну ділянку.

Існування таких вимог ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 04 червня 2010року вона набула право власності, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_1 , в позовній заяві вказував на те, що Петропавлівська селищна рада Дніпропетровської області на підставі Рішення № 4024 від 29 грудня 1999року безкоштовно передала у приватну власність спадкодавці земельні ділянки 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства, в подальшому Рішенням № 276-12/VІ від 23 грудня 2011року селищна рада надала ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, однак оформлення документів не було здійснено. Та на початку 2021року позивач від ОСОБА_2 дізналася що під час оформлення права власності на суміжну земельну ділянку сталося накладення меж земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 з тією, яка надавалася у користування матері позивачки ОСОБА_5 .

Порушення своїх прав позивачка пов`язувала із неправомірними діями щодо погодження меж земельних ділянок з боку попереднього власника ОСОБА_4 , яка скориставшись похилим віком ОСОБА_5 ввела її в оману.

Посилаючись на зазначені вище обставини, позивач стверджувала, що посадові особи Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області затверджуючи проект технічної документації із землеустрою ОСОБА_4 і надаючи їй дозвіл на його виготовлення не могли не бачити що мається накладення на суміжну земельну ділянку і що тим самим порушуються існуючі Державні будівельні норми.

В уточненому позові від 05 жовтня 2022року ОСОБА_1 додатково зазначила співвідповідачем ОСОБА_3 /том І а.с.172-179/.

У Відзиві на позовну заяву /том І а.с.139-142/ ОСОБА_2 заперечував позовні вимоги стверджував, що позивач не підтвердила свого права власності на Спірну земельну ділянку, оскільки не виконала зобов`язання покладеного на неї Рішенням ХІІ сесії VІ скликання Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 23грудня 2011року № 276-12/VІ «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку» і не здійснила державну реєстрацію права власності, безумовним наслідком такої бездіяльності позивачки заявник вважав те що вона так і не набула права власності. Та позивач не підтвердила належними письмовими доказами своє право власності на земельні ділянки у відповідних межах.

Також заявник стверджував про те що у нього виникло право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , будинок та земельну ділянку, на підставі відповідного правочину і речове право на житловий будинок та господарські будівлі зареєстровано в державному реєстрі речових прав у відповідності до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022року задоволено заяву позивачки та до участі у справі в якості співвідповідачки залучено співвласника Спірної земельної ділянки ОСОБА_3 .

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2023року задоволено заяву співвідповідача ОСОБА_3 та замінено третю особу ОСОБА_6 на ОСОБА_4 .

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суд вважав що позивачкою не підтверджені обставини щодо її права власності в порядку спадкування на Спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 з визначенням меж на місцевості що давало би змогу суду упевнитись в порушенні її права. Також належними документальними письмовими доказами не підтверджено обставин з приводу накладення меж земельних ділянок.

Водночас правомірність реєстрації за відповідачами права власності на домоволодіння, будинок та земельну ділянку площею 0,1182га на підставі відповідного правочину в судовому засіданні не спростовані належними та допустимими доказами, з огляду на що, згідно висновків суду, відсутні правові підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вимагала скасувати рішення та задовольнити позов. Правові підстави для цього вбачала у тім, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач підтвердила своє право власності на будинок по АДРЕСА_1 , а також належне право користування Спірною земельною ділянкою за цією адресою, з урахуванням рішення про виділення спадкодавцю цієї земельної ділянки в приватну власність. На думку заявниці вона не була позбавлена права на захист свого права як належний володілець землі.

Також заявник стверджувала про те, що підтверджено відповідним «аерознімком» отриманим як копія технічного плану з кадастрової карти накладення меж земельних ділянок та неповне з`ясування обставин справи мало місце через те, що суд не взяв пояснень у Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до повноважень котрого віднесено вирішення питань щодо меж земельних ділянок та обставин щодо перетину суміжних земельних ділянок. Заразом судом не дана правова оцінка тій обставині що в Акті встановлення меж земельної ділянки від 13 жовтня 2009року підпис матері у володінні та власності якої знаходилась суміжна земельна ділянка здійснено вже після відкриття спадщини, по її смерті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив вимоги ОСОБА_1 Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства, реєстрація його права власності на житловий будинок та земельну ділянку відбулась у відповідності до вимог закону. В іншому позивач стверджував, що доводи апеляційної скарги є ідентичними з позовними вимогами, які були предметом перевірки суду першої інстанції, який дійшов законного та обґрунтованого висновку.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, а також пояснення відповідачки ОСОБА_3 , за відсутності відповідача Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, від якої надійшло клопотання про розгляд справи без їх представника, також за відсутності третіх особи, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставлення електронних повідомлень, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

На підставі Дозволу на здійснення будівельних робіт від 26 липня 1958року ОСОБА_7 наданий дозвіл на будівництво будинку по АДРЕСА_1 , 26 липня 1960року будівельні роботи було завершено /том І а.с.12/.

В подальшому згідно Рішення Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області № 4024 від 29 грудня 1999року ОСОБА_5 у приватну власність передані земельні ділянки 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства /том І а.с.13/; однак відповідно до Довідки № 7036/24-000555 від 25 березня 2010року за даними Державного земельного кадастру за ОСОБА_5 на час відкриття спадщини жодної земельної ділянки по АДРЕСА_1 зареєстровано не було /том І а.с.14/.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 164 від 19 вересня 1991року належав ОСОБА_8 /том І а.с.104/.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 2010року до ОСОБА_1 в порядку спадкування від ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 перейшов житловий будинок площею 42м2, по АДРЕСА_1 /том І а.с.15/; що також знайшло відображення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на зазначений будинок зареєстроване 27 листопада 2020року на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04 червня 2010року /том І а.с.16-18/.

Рішенням ХІІ сесії VІ скликання Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 23грудня 2011року № 276-12/VІ «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку» наданий дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15га для ведення особистого підсобного господарства 0,08га по АДРЕСА_1 /том І а.с.26/.

Рішенням ХХV сесії V скликання Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 25 вересня 2009року № 449-25/V «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на присадибну земельну ділянку» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на присадибну земельну ділянку, згідно Додатку в тому числі ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,10га по АДРЕСА_1 /том І а.с.101, 102, 103/.

Іншим Рішенням ХХVІ сесії V скликання Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009року № 467-26/V «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності та передано у власність земельні ділянки для будівництва, обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, згідно Додатку, в тому числі ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1182га по АДРЕСА_1 /том І а.с.135, 136, 143/.

Та у відповідності до змісту Акту встановлення меж земельної ділянки від 13 жовтня 2009року встановлено на місцевості межі земельної ділянки, що передавалася у власність ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в тому числі під будівлями 0,0593га та під ріллею 0,0590га; та Акт містить підписи суміжних землекористувачів в тому числі ОСОБА_5 /том І а.с.100, 145/; також Ситуаційна схема Технічної документації із землеустрою по АДРЕСА_1 містить відомості про суміжних землекористувачів в тому числі ОСОБА_5 та підпис останньої /том І а.с.148/ .

За Договором купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2020року ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1182 кадастровий номер 0:04:002:0579 /том ІІ а.с.7-8/.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 09 квітня 2021року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 26 листопада 2020року зареєстроване право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1182 кадастровий номер 0:04:002:0579 по АДРЕСА_1 /том І а.с.19-20/.

Також матеріали справи містять знімок домоволодіння по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 на якому графічно відображено накладення земельної ділянки 73-А на фактичні межі із земельною ділянкою АДРЕСА_2 , однак відсутні відомості з приводу того, ким і коли такий знімок здійснений та ким відображались схематичні зображення на ньому і чи відповідають вони фактичним обставинам, без зазначення хто його видав /том І а.с.27/.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції погодився із доводами відповідачів з приводу того, що позивач не реалізувала своє право як спадкоємець, в порядку який діяв на час виникнення спірних правовідносин, також не визначила межі земельної ділянки, яку успадковувала після смерті матері, і не оформила право власності на неї в спосіб визначений чинним законодавством, не виготовила документацію із землеустрою, не підтвердила право на це майно в заявлених нею межах і порушення таких меж з боку відповідачів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та вірно застосував норми матеріального права.

У даній справі сторони не заперечували тих обставин що позивачка отримала в спадщину домоволодіння по АДРЕСА_1 , а відповідачі придбали за договором купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 червня 2010року не оспорювалось, також не ставилось під сумнів Рішення Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області № 4024 від 29 грудня 1999року яким ОСОБА_5 у приватну власність передані земельні ділянки 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства.

Також у сторін не виникало спору щодо правомірності Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2020року за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1182 кадастровий номер 0:04:002:0579 у ОСОБА_4 .

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Враховуючи наведене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Порушення свого права ОСОБА_1 пов`язували із тим, що ОСОБА_4 при оформленні права власності на суміжну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , господарських будівель і споруд в тому числі під будівлями 0,0593га та під ріллею 0,0590га ввела в оману спадкодавця ОСОБА_5 в результаті чого межі належної їй на праві власності земельної ділянки не узгоджувалися із фактичною межею та сталось накладення меж суміжних земельних ділянок.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається що, Рішенням Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області № 4024 від 29 грудня 1999року ОСОБА_5 у приватну власність передані земельні ділянки 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства.

На час цих правовідносин діяв Земельний кодекс України, в редакції 1991року, та в подальшому Земельний кодекс України в редакції 2001року ЗК України відповідно до положеннь якого громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Та за змістом статті 125 ЗК України законодавець виникнення права власності на земельну ділянку пов`язував з моментом державної реєстрації цього права.

Відповідно до обставин у даній справі ОСОБА_5 передані їй земельні ділянки 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства відповідним чином не зареєструвала, так як письмовими доказами підтверджено, що в Державному земельному кадастрі на час відкриття спадщини жодної земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 зареєстровано не було.

Також в подальшому спадкоємця ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 отримавши дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15га та для ведення особистого підсобного господарства 0,008га по АДРЕСА_1 не реалізувала свої спадкові права в повному обсязі та не зареєструвала право власності на земельну ділянку.

Водночас стаття 120 ЗК передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Питання щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб було віднесено до повноважень сільських, селищних та міських рад /стаття 122 ЗК України/.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказана норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок у позивача згідно наведених норм права виникло цивільне право на набуття у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який на ній розміщений і земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Тож хоч право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку і не було зареєстровано, та договір про надання у власність спадкоємиці ОСОБА_5 не був безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, однак створювало для спадкоємиці ОСОБА_1 . спростовну юридичну презумпцію права власності такої особи на земельну ділянку 0,15га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,08га для ведення особистого підсобного господарства.

Наявність обставини щодо порушення меж земельних ділянок позивач підтверджувала показами свідків, а також як на письмовий доказ посилалася на знімок домоволодіння по АДРЕСА_3 на якому графічно відображено накладення земельної ділянки 73-А на фактичні межі із земельною ділянкою АДРЕСА_2 .

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи позивачки стосовно достовірності та доказового значення наданого нею знімку та обґрунтовано вважав що зазначений документальний доказ не є належними та допустимим письмовим доказом, який був вирішальним для розгляду справи, оскільки ОСОБА_1 не підтвердила правомірності його отримання, також він не містить відомостей, які би давали змогу його ідентифікувати, і правильності відображення в ньому відомостей.

З огляду на встановлені обставини, відмовляючи в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки належним та допустимим доказом з питань накладення частини земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивачки чи щодо внесення до земельного кадастру помилкових відомостей про межі, конфігурацію та просторове розташування зазначених земельних ділянок, які не відповідають їх фактичним межам, конфігурації та просторовому розташуванню міг би бути висновок судової земельно-технічної експертизи однак ні в суді першої інстанції ні в апеляційному суді позивачка та її представник не заявляли клопотань про призначення такої експертизи і не надали інших належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених ними позовних вимог щодо невідповідності підпису ОСОБА_5 в Акті встановлення меж земельної ділянки від 13 жовтня 2009року чи Ситуаційній схемі Технічної документації із землеустрою по АДРЕСА_1 .

Тож в судовому засіданні не встановлено факту користування відповідачами частиною належної позивачці земельної ділянки, у зв`язку з чим є недоведеним факт порушення права позивачки.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивачки від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях якими є доводи викладені в апеляційній скарзі.

Правильно застосувавши норми матеріального права, суд встановив і зазначив у рішенні обставини і факти, які підлягали встановленню та зробив обґрунтований висновок по суті спору з огляду на положення норм чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2024року.

Судді: