ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 666/5661/13

провадження № 61-21411св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

відповідачі: ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державна реєстраційна служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Укрдебт Плюс» на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, припинення права власності та користування житловим приміщенням, зобов`язання здійснити державну реєстрацію та виселення.

В обґрунтування позову посилається на те, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого відповідачу надано кредит в розмірі 38 330,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 28 вересня 2017 року з оплатою 12,90% річних за користування кредитом.

28 вересня 2007 року в забезпечення усіх грошових зобов`язань за зазначеним договором АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір б/н, предметом якого є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Унаслідок порушення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором станом на 19 березня 2013 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 52 019,77 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 415 794,02 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 32 854,44 дол. США, що в еквіваленті складає 262 605,54 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 19 163,33 дол. США, що в еквіваленті складає 153 188,48 грн.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не погашає заборгованість за кредитним договором, позивач просив суд в рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

17 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, заявивши позовні вимоги також до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державної реєстраційної служби України та, з урахуванням викладеного, остаточно просив:

в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати кредитної заборгованості у розмірі 415 794,02 грн за договором про надання кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 28 вересня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», який в свою чергу змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим № 457, шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 ;

зобов`язати Державну реєстраційну службу здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ПАТ «Дельта Банк»; припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_1 , в тому числі право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою;

припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ;

виселити з зазначеної квартири іпотекодавця ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по оплаті судового збору у розмірі 4 157,94 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 березня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання на неї права власності за ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки б/н від 28 вересня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості в розмірі 52 019,77 дол. США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 415 794,02 грн за договором про надання кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, при цьому вважав, що можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб, як набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду не виключається, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором.

Відмовляючи в задоволенні іншим позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність позивачем.

Короткий зміст судових рішень апеляційного суду

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року до участі у справі залучено правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Укрдебт Плюс».

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - сестру ОСОБА_2 , яка 12 вересня 2016 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 березня 2014 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Укрдебт Плюс», до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а тому вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року стягнуто з ТОВ «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_6 судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого при поданні заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги в розмірі 5 615,50 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 19 295,00 грн, а всього 24 910,50 грн.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що судом по справі не було вирішено питання щодо судових витрат.

Узагальнені доводи вимог касаційних скарг

У грудні 2021 року ТОВ «Укрдебт Плюс» подало до Верховного Суду касаційні скарги на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року.

Доводи касаційних скарг містять підставу касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 200/5731/14-ц, від 27 квітня 2017 року у справі № 756/16227/13-ц, постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 200/5731/14-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 520/6819/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15.

Судові рішення переглядаються в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та розподілу судових витрат (стаття 400 ЦПК України).

Відзиви на касаційні скарги до суду не надходили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2022 року касаційні скарги передано судді-доповідачу Русинчуку М. М.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки) відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 666/5661/13-ц з Херсонського міського суду Херсонської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2024 року касаційні скарги передано судді-доповідачу Червинській М. Є.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого останньому надано кредит у розмірі 38 330,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 28 вересня 2017 року з оплатою 12,90% річних за користування кредитом.

У подальшому сторони погоджували зміни до кредитного договору шляхом укладання додаткової угоди, визначилися із графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору та дійшли згоди щодо сукупної вартості отриманого кредиту.

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором позичальник згідно договору іпотеки б/н від 28 вересня 2007 року передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2003 року, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Л. М. за реєстровим № 3155.

08 грудня 2022 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» продало, а ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором № 0, укладеним із ОСОБА_1 .

Уступка права вимоги відбулася на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року,

передача права вимоги оформлена актом прийому-передачі документації за договором, складеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 13 лютого 2012 року.

Суд установив, що ОСОБА_1 не виконував належним чином умови кредитного договору щодо повернення коштів, сплати процентів за користування кредитом, унаслідок чого, згідно виписки по кредиту, складеної ПАТ «УкрСиббанк» за ним рахується заборгованість, яка станом на 19 березня 2013 року складає 52 019,77 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 415 794,02 грн, з яких:

-32 854,44 дол. США, що еквівалентно 262 605,54 грн - заборгованість за кредитом;

-19 165,33 дол. США, що еквівалентно 153 188,48 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

28 березня 2013 року ТОВ «КК «Вердикт» від імені і за дорученням ПАТ «Дельта Банк» надіслало письмову вимогу про необхідність виконання умов кредитного та іпотечного договорів у добровільному порядку, однак ці вимоги залишені без відповідного реагування зі сторони ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, після смерті якого спадщину прийняла його сестра ОСОБА_7 , яка 12 вересня 2016 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ТОВ «Укрдебт Плюс» на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Укрдебт Плюс» на додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилаючись на те, що у разі неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яку він не зважаючи на вимоги, не погасив, на підставі чого ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла наступного правого висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до пункту 4 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 4.2.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.2.2), позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.2.3.).

У пункті 5.2. іпотечного договору сторони визначили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема згідно з підпунктом 5.2.1 - передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення окремого договору про передачу права власності на предмет іпотеки -це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Установивши, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Укрдебт Плюс», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Висновки апеляційного суду в цій частині не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Укрдебт Плюс» про недобросовісне користування відповідачкою ОСОБА_2 , яка є у справі відповідачем і правонаступником ОСОБА_1 , своїми права та обов`язками з огляду на те, що остання тільки через 7 років після розгляду справи подала заяву про перегляд заочного рішення та апеляційну скаргу на рішення про зміст якого мала можливість дізнатися ще у 2014 році, відхиляються з огляду на таке.

Так, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо таку заяву подано протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин (стаття 284 ЦК України).

Водночас, з досліджених матеріалів видно, що заочне рішення суду першої інстанції не було вручено сторонам по справі, у тому числі і іпотекодавцю ОСОБА_1 - правонаступником якого є ОСОБА_2 , про що свідчать поштові конверти з відміткою «за закінченням зберігання».

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 березня 2014 року отримано представником ОСОБА_2 - адвокатом Крижановським М. М., 27 липня 2021 року, у свою чергу із заявою про поновлення строку та перегляд заочного рішення остання звернулась до суду 28 липня 2021 року, що свідчить про дотримання стороною відповідача порядку перегляду заочного рішення.

Убачається, що за результатами розгляду вказаної заяви суд ухвалою від 02 серпня 2021 року поновив ОСОБА_2 пропущений строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, і ухвалою від 12 серпня 2021 року залишив таку заяву без задоволення.

В разі залишення заяви без задоволення строк на апеляційне оскарження (30 днів) заочне рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Із апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду 16 серпня 2021 року, що свідчить про дотримання останньою процесуальних строків оскарження судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасував рішення місцевого суду, яке не відповідало вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо вимог заявлених до державного реєстратора

Разом з цим апеляційний суд не врахував, що позивач у цій справі визначив одним із відповідачів Державну реєстраційну службу України, яка не є належним відповідачем у цій справі з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між позичальником і банком щодо права власності на передане в іпотеку майно. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням наведеного позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Укрдебт Плюс», до Державної реєстраційної служби України задоволенню не підлягають саме з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає зміні.

Приймаючи до уваги, що постановою Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Укрдебт Плюс», до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, відмовлено, в іншій частині, щодо відмови у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Укрдебт Плюс» судових витрат на сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення суду в розмірі 454,00 грн та судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5 161,50 грн.

Щодо стягнення з ТОВ «Укрдебт Плюс» витрат на правничу допомогу

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Інтереси ОСОБА_6 в суді першої та апеляційної інстанцій представляв адвокат Крижановський М. М. на підставі укладених з відповідачкою договорів.

Відповідно до акту виконаних робіт № 2021/36/1 за заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 березня 2014 року адвокатом виконані, а клієнтом прийняті наступні роботи: ознайомлення з матеріалами справи; складання та подання до суду заяви про перегляд заочного рішення суду з додатками; участь у судових засіданнях, що у сукупності витрачено 5,5 год часу вартістю 12 215,00 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт № 2021/36/2 у судовій справі № 666/5661/13-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 березня 2014 року адвокатом виконані, а клієнтом прийняті наступні роботи: складання та подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги; участь у судових засіданнях, що у сукупності витрачено 4 голини часу вартістю 9080,00 грн.

Позивач з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 , до апеляційного суду не звертався, що відповідно до приписів частини п`ятої статті 137 ЦПК України унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

Враховуючи наведене, правильними є висновки апеляційного суду про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на надання правничої допомоги в розмірі 21 295,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що висновки апеляційного суду про відмову в позові в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішення питання про розподіл судових витрат відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» на додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року без змін.

Оскільки Верховний Суд залишив без змін додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року та частково змінив постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року задовольнити частково, та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до Державної реєстраційної служби України змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

У решті вимог постанову Херсонського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов