ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6402/24 Справа № 189/2262/23 Суддя у 1-й інстанції - Редько О.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро цивільну справу що виникла із земельних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору оренди земельної ділянки та розірвання договору, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023року (головуючий у першій інстанції Редько О.В.),

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 04 липня 2023року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 виклав вимоги до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року в частині пунктів 9, 10 та 34 Договору; також просив розірвати цей Договір.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що йому на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку ДП 114791 від 12 липня 2004року належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 5,718га, кадастровий номер :02:001:0264 - Земельна ділянка, яка була передана в орендну ОСОБА_2 на підставі Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року, істотні умови якого викладені в пунктах 9 та 10, щодо розміру орендної плати у розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки та порядку сплати орендної плати, суперечать положенням чинного законодавства, згідно якого мінімальний розмір орендної плати має складати 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, а також в пункті 34 право орендаря передавати земельну ділянку в суборенду визначено без потреби отримати згоду орендодавця.

В обґрунтування позову в частині вимог про розірвання договору заявник посилався на те, що на вимогу однієї з сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання орендарем обов`язку щодо виплати орендної плати, у розмірі та строки визначені законом, а за наявних обставин орендар систематично порушує взяті на себе за договором зобов`язання, оскільки більш ніж два роки поспіль не сплачує за оренду землі.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023року позов задоволено повністю. Суд визнав частково недійсним Договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,718га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0264, яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, укладений 03 лютого 2010року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині пунктів 9, 10 та 34 Договору; розірвав наведений Договір оренди та припинив інше речове право оренди ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що він нараховував або вживав заходів для сплати позивачу орендної плати, та суд розцінив це як не виконання орендарем взятих на себе зобов`язань - правовим наслідком чого вважав розірвання договору.

Інший довід суду зводився до того, що внаслідок укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору оренди землі від 03 лютого 2010року порушено право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 на підставі чинного договору оренди землі від 03 лютого 2014року. Та суд зробив правовий висновок про те, що оскільки законодавством не передбачено одночасного існування двох договорів оренди однієї і тієї ж земельної ділянки, то правочин, який порушує раніше передане право оренди земельної ділянки, суперечить закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вимагав скасувати заочне рішення суду та направити позовну заяву до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю для розгляду за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що висновки суду з приводу того, що мала місце систематична несплата орендної плати не узгоджуються із тими істотними умовами Договору оренди землі, які були визначені сторонами та з приводу яких сторони дійшли згоди, визначивши що перший платіж має бути здійснений до 31 грудня 2010року в сумі 23000,00грн, другий одноразово в період з 1 по 31 грудня 49 року оренди (2059календарного року) в сумі 31237,12грн.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягала також в тому, що були відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Інший довід апеляційної скарги зводився до порушення судом першої інстанції норм процесуального права через неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а відтак безпідставний заочний розгляд справи і обмеження процесуальних прав відповідача. Також відповідач стверджував про порушення судом правил щодо територіальної підсудності і відсутності підстав у Покровського районного суду Дніпропетровської області розглядати справу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими відповідач обґрунтовував свої апеляційні вимоги щодо виконання договору оренди не спростовують висновків суду.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 5,718га, яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0264 Земельна ділянка /копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП 114791, виданого 12 липня 2004року а.с.4/.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомого майна Земельної ділянки станом на 15 червня 2017року наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку ДП 114791 від 12 липня 2004року /а.с.5/.

Матеріали справи містять копію Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року, за змістом якого орендодавець ОСОБА_1 та орендар ОСОБА_2 домовились про оренду Земельної ділянки на строк 49 років. В пункті 9 Договору сторони передбачили, що орендна плата сплачується у грошовій формі, у розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки проведеної відділом держкомзему у Покровському районі Дніпропетровської області 21 січня 2010року; порядок сплати в пункті 10 Договору визначено двома платежами, перший платіж до 31 грудня 2010року в сумі 23000,00грн, другий одноразово в період з 1 по 31 грудня 49 року оренди (2059календарного року) в сумі 31237,12грн, загальна сума орендної плати 54237,12грн; та в пункті 34 Договору сторони передбачили право орендаря передати земельну ділянку в суборенду /а.с.6-8/.

Згідно витягу № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0264 станом на 28 червня 2023року становила 157945,31грн /а.с.9, 10/.

Згідно Договору суборенди земельної ділянки від 12 лютого 2020року ОСОБА_2 , діючи на підставі Договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_1 , передав в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Відродження» Земельну ділянку строком на сім років до 31 грудня 2027року, та за кожен рік використання землі сторони визначили орендну плату в розмірі 17039,75грн з урахуванням податків та зборів, яка повинна сплачуватись до 01 липня кожного року дії договору /а.с.80-83/.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права станом на 30 жовтня 2020року зареєстровано право суборенди строком на сім років до 12 лютого 2027року Земельної ділянки в ТОВ «Відродження» отримане на підставі Договору суборенди земельної ділянки від 12 лютого 2020року від орендаря ОСОБА_2 /а.с.85-86/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підтвердив своє право власності на Земельну ділянку, та в жодний спосіб не спростовані вимоги позивача про систематичне порушення з боку відповідача своїх зобов`язань за договором щодо здійснення орендної плати; також суд вважав що наявні підстави для визнання частково недійсним Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року в частині пунктів 9, 10 та 34 Договору, положення яких суперечать вимогам чинного законодавства України.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

У даній справі позивач стверджував про наявність перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю Земельною ділянкою, наявність зазначених обставин пов`язувала із укладенням Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року який містить істотні умови, що по своїй суті суперечать вимогам чинного законодавства. Позивач стверджував, що його Земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача за яку він не сплачує орендну плату.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на Земельну ділянку, користування якою становить предмет спору.

В суді підтверджено, що право власності на Земельну ділянку належить та зареєстровано за ОСОБА_1 , та у даній справі сторони не заперечували обставин щодо належності Земельної ділянки на праві власності позивачу, та з огляду на те, що не оскаржувались такі обставини і висновки суду, вони не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Отже щодо позивача ОСОБА_1 безспірно підтверджені обставини про належність йому Земельної ділянки та спростована юридична презумція права власності інших осіб на вказане майно.

Водночас підтверджено що в реєстрі міститься запис про перехід права користування Земельною ділянкою до ОСОБА_2 на підставі Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року.

Ключові аргументи позивача, висунуті в позовній заяві, про відсутність його волевиявлення на передачу Земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 без зобов`язання останнього щодо періодичної сплати орендної плати в розмірі та на умовах що не суперечать діючому законодавству.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини 1 статті 93 Земельного Кодексу України ЗК України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» - Закон оренда землі визначена як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідне орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства /стаття 13 Закону/.

В суді підтверджено, що 03 лютого 2010 року сторони уклали Договір оренди в якому погоджено його істотні умови, договір скріплено підписами сторін та зареєстровано.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

В оспореному Договорі оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року розмір орендної плати визначено в пункті 9 Договору у грошовій формі, у розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки проведеної відділом держкомзему у Покровському районі Дніпропетровської області 21 січня 2010року; та строки внесення орендної плати в пункті 10 Договору визначено двома платежами, перший платіж до 31 грудня 2010року в сумі 23000,00грн, другий одноразово в період з 1 по 31 грудня 49року оренди (2059календарного року) в сумі 31237,12грн.

Та ніщо не вказує на те, що розмір орендної плати на час вчинення спірного правочину не відповідав вимогам чинного на той час законодавства. Згідно пояснень представника позивача в апеляційному суді зміни законодавства щодо мінімального розміру орендної плати мали місце вже після укладення договору оренди і стосуються правовідносин сторін правочину в подальшому в ході виконання договору, а не питань щодо його недійсності на час вчинення.

Стаття 21 Закону проголошує, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

За положеннями статті 24 Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною 1 статті 32 Закону передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду зокрема в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

В частині другій статті 651 ЦК України йдеться про те, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом статей 13, 15, 21 Закону основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичного порушення договору, може бути підставою для розірвання такого договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

При цьому, неналежне виконання умов договору, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За встановлених у даній справі обставин, відповідач відповідно до положень договору на виконання пункту 10 Договору оренди земельної ділянки від 03 лютого 2010року сплатив одноразово 31 грудня 2010року - 23000,00грн, чого сторони не оспорювали.

Отож суд першої інстанції не врахував положень Договору оренди та висновки суду першої інстанції з приводу систематичної несплати орендної плати не узгоджуються із фактичними обставинами у даній справі та умовами договору оренди.

Суд не відреагував на аргументи відповідача стосовно достовірності та доказового значення умов Договору оренди, які відповідач виконав належним чином.

Також суд помилково надав надважливе значення тому аспекту, що в подальшому після укладення спірного договору були зміни чинного законодавства в частині мінімального розміру орендної плати за землю, однак щодо цього сторони не заявляли вимог та відсутні будь-які документальні докази, які би підтверджували звернення орендодавця до орендаря з цього приводу, такі позовні вимоги не заявлялись.

Водночас не узгоджуються із чинним законодавством висновки суду першої інстанції з приводу наявності підстав для визнання недійсним Договору оренди в частині пунктів 9, 10 та 34 Договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним /стаття 204 ЦК України/.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) /частина третя стаття 215 ЦК України/.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду /частина четверта статті 263 ЦПК України/.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20), зазначено, що: «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року в справі № 365/349/16-ц; від 05 червня 2019 року в справі № 693/45/18; від 15 квітня 2020 року в справі № 626/601/19; від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц».

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

За конкретних обставин цієї справи позивач недійсність Договору оренди пов`язував із тим, що до правочину включені умови які не задовольняли намірів орендодавця, не відповідали його волевиявленню та здійснені помилково і є несправедливими.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом /частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину/.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить).

Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину /стаття 229 ЦК України/, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання такого правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, встановивши, що відсутні докази того, що оспорюваний договір вчинено особою під впливом тяжкої для орендодавця обставини і на вкрай невигідних умовах, під обманом, під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або є удаваним правочином підстави для визнання його недійсним відсутні, та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір укладений з порушення відповідачем принципів добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, з таких підстав.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення визнання недійсним оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для його недійсності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19)).

Апеляційний суд також відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що спірний договір укладено на вкрай невигідних умовах, зокрема, через визначену договором плату за користування земельною ділянкою, рік користування якою фактично коштує близько 1000,00 грн, що є несправедливим та значно нижчим, ніж отримують інші орендодавці, оскільки у справі, що переглядається на час вчинення правочину орендодавцем оплату орендної плати в розмірі 23000,00грн отримано 31 грудня 2010року, та позивачем не наведено жодних доказів щодо співвідношення розмірів орендної плати на час вчинення правочину і отримання орендної плати, сторонами наведені обставини не підтверджені жодним чином та відсутні докази цього.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції із відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним Договору оренди земельної ділянки загальною площею 5,718га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0264, яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, укладений 03 лютого 2010року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині пунктів 9, 10 та 34 Договору; та в частині вимог про розірвання Договору оренди земельної ділянки загальною площею 5,718га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0264, яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, укладений 03 лютого 2010року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і припиненні іншого речового права оренди ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору оренди земельної ділянки та розірвання договору відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2024 року.

Судді: