Справа № 740/7763/23
Провадження № 2/740/287/24
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , поданим представником адвокатом Семенком Валерієм Івановичем, до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки,

установив:

У листопаді 2023 року представник позивачки подав до суду позовну заяву, в якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0324, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4524 га з кадастровим номером :01:001:0325 по АДРЕСА_1 , укладений 02 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га з кадастровим номером :01:001:0324, на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4524 га з кадастровим номером :01:001:0325 по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2009 року позивачка приїхала із Закарпаття до с. Терешківка Ніжинського району Чернігівської області та вирішила там придбати житловий будинок. Відповідачка, яка є сестрою чоловіка рідної сестри позивачки, запропонувала свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість будинку із земельною ділянкою, яку на той час відповідачка почала приватизувати, становила 2 200 доларів США. У зв`язку з наявними родинними відносинами, позивачка довіряла відповідачці, жодних сумнівів щодо оформлення договору купівлі-продажу в неї не виникало, тож 02 листопада 2009 року вона передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2 200 доларів США в рахунок оплати житлового будинку, а відповідачка надала їй розписку в присутності сільського голови ОСОБА_4 , про що свідчить його підпис на вказаному документі. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідачка передала позивачці ключі від будинку, правовстановлюючий документ на нього, а саме договір купівлі-продажу від 18 серпня 1999 року, посвідчений державним нотаріусом Ніжинської районної державної нотаріальної контори Турчин А. М. При цьому право власності на вказаний будинок зареєстрований за відповідачкою. У встановленому законом порядку сторони не укладали договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки вирішили почекати отримання відповідачкою державних актів на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. У 2010 році ОСОБА_3 передала позивачці державні акти на право власності на земельні ділянки від 21 травня 2010 року серії ЯЛ № 248117 щодо земельної ділянки площею 0,2500 га та серії ЯЛ № 248118 щодо земельної ділянки площею 0,4524 га. Таким чином, зазначені дії свідчать про те, що позивачка та відповідачка домовилися щодо всіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків та в повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу.

За твердженням позивачки, вона почала користуватися житловим будинком та земельною ділянкою. Згодом у будинку проживав її син із сім`єю, вони провели в будинку косметичний ремонт. Відповідачка через деякий час після фактичного продажу будинку виїхала до Росії, однак у 2020 році приїхала до України та залишила довіреність від 05 березня 2020 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , якою уповноважила зазначених осіб продати житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , але низка обставин, зокрема, зайнятість, хвороба нотаріуса, смерть рідного брата, завадили позивачці оформити в нотаріальному порядку договір купівлі-продажу. У зв`язку із закінченням строку дії довіреності, а також відсутністю зв`язку з відповідачкою, яка перебуває на території Російської Федерації, позивачка позбавлена можливості вирішити питання щодо оформлення своїх прав на житловий будинок та земельні ділянки в позасудовому порядку, а тому змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08 лютого 2024 року 10-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 лютого 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 03 квітня 2024 року 09-00 год., який у подальшому відкладено на 22 липня 2024 року 11-00 год.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Семенок В. І. підтримав позов з викладених у ньому обставин. Зауважив, що між позивачкою та відповідачкою фактично укладено договір купівлі-продажу, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору та вчинили взаємні дії для настання юридичних наслідків, а саме позивачка передала кошти в розмірі 2200 доларів США відповідачці в рахунок оплати житлового будинку, а відповідачка, в свою чергу, через рік передала ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на майно. При цьому у встановленому чинним законодавством порядку не вдалося належним чином засвідчити договір купівлі-продажу через певні причини, зокрема, у зв`язку з виїздом відповідачки у 2020 році до Росії, яка, за твердженням представника позивачки, проживає там станом на цей час та через війну не може приїхати до України, зв`язку з нею немає. Посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦПК України, представник позивачки зазначив, що ОСОБА_2 має право на визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , оскільки письмовими доказами, а саме розпискою та договором про користування електричною енергією, підтверджується, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору. Зауважив, що у разі задоволення позову інтереси інших юридичних чи фізичних осіб порушені не будуть.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, при цьому повідомлена про судове засідання належним чином шляхом надсилання рекомендованої кореспонденції, яку отримала, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Відзиву на позов та жодних заяв/клопотань не подавала до суду. Згідно з повідомленням селищного голови Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області Анатолія Стрільця, зареєстроване місце проживання відповідачки згідно з реєстром територіальної громади за адресою: АДРЕСА_3 .

З урахуванням думки представника позивачки, положень ст. 128, 223, 280 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідачки та ухвалити у справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської районної державної нотаріальної контори Турчин А. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-366, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила житловий будинок, розташований на землях Терешківської сільської Ради народних депутатів, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9).

Згідно з довідкою від 11 березня 2020 року № 00844, виданою КП «Ніжинське МБТІ», станом на 31.12.2012 року житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 вцілому на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської районної державної нотаріальної контори 18.08.1999 за № 2-366 (а. с. 11).

На підставі державного акта серії ЯЛ № 248117 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0324 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 (а. с. 16).

На підставі державного акта серії ЯЛ № 248118 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,4524 га з кадастровим номером :01:001:0325, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Згідно з копією розписки від 02 листопада 2009 року, доданою до позовної заяви, ОСОБА_3 у присутності сільського голови Терешківської сільської ради ОСОБА_4 та секретаря сільської ради Лебідь Інни Олександрівни отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 2200 доларів США за будинок по АДРЕСА_4 . На вказаній розписці містяться підписи таких осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 (а. с. 10).

Згідно з довіреністю від 05 березня 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л. В. та зареєстрованою в реєстрі за № 230, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продати житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Представники мають право діяти самостійно та незалежно один від одного. Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам строком на 1 рік, тобто до 05 березня 2021 року (а. с. 19).

На підтвердження права володіння та користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , до позовної заяви додано договір, укладений між позивачкою та ПАТ «Чернігівобленерго» № 67, про користування електричною енергією від 20 березня 2015 року (а. с. 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України та приписами ст. 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного стану. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У судовому засіданні встановлено, що розписка про отримання відповідачкою ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2200 доларів США за будинок по АДРЕСА_4 , укладена у простій письмовій формі, однак основного договору купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не укладено.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Форма договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна чітко визначена статтею 657 ЦК України, за якою такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що нікчемним є договір у разі недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення.

Проте згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, рішення суду про визнання договору дійсним в судовому порядку можливо тільки тоді, коли договір щодо нерухомого майна укладено в належній формі, із зазначенням усіх істотних умов договору, але відсутнє його нотаріальне посвідчення, і це неможливо вчинити через те, що така можливість втрачена.

Закон акцентує на тому, що всі наведені обставини у сукупності, а саме: домовленість щодо усіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення від його нотаріального посвідчення, мають бути доведені належними та допустимими письмовими доказами.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було укладено нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0324, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4524 га з кадастровим номером :01:001:0325 по АДРЕСА_1 .

Однак у матеріалах справи міститься копія розписки, відповідно до якої відповідачка ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 2200 доларів США за будинок по АДРЕСА_4 .

Надана суду копія розписки від 02.11.2009 не містить істотних умов договору купівлі-продажу, а сам текст містить лише «…отримала гроші за будинок» при цьому не вказуючи, що саме значить «за будинок» та в тексті нічого не вказано про інші будівлі і споруди, оскільки згідно з договором купівлі-продажу від 18.08.1999, а також технічною документацію, окрім будинку, на земельній ділянці розміщені такі господарські будівлі: веранда, сарай, літня кухня, погріб, та інші, на які позивачка просить визнати право власності.

До того ж позивачка просить визнати дійсним договір купівлі-продажу не лише житлового будинку, а й земельних ділянок, але зі змісту розписки не вбачається, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 передала їй гроші за земельні ділянки.

Крім того, зі змісту наданої позивачкою копії розписки не вбачається, що при її укладенні сторони домовились про обов`язок ОСОБА_3 як продавця передати майно (зокрема, будинок) у власність ОСОБА_2 як покупцеві, та про обов`язок ОСОБА_2 як покупця прийняти це майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, позивачкою не надано достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження існування домовленості між нею та відповідачкою ОСОБА_3 щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та земельних ділянок.

Однією з умов визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Посилання представника позивачки на те, що відповідачка не може з`явитися для нотаріального посвідчення договору з об`єктивних причин, а саме у зв`язку з перебування на території Російської Федерації та відсутності з нею будь якого зв`язку, суд вважає необґрунтованими, оскільки на підставі доказів, поданих позивачкою, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину. Зокрема, до позовної заяви додано копію довіреності від 05 березня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л. В. та зареєстрованої в реєстрі за № 230, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продати житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про наявність у відповідачки наміру на укладення договору купівлі-продажу.

Позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження її наміру нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття нею будь яких заходів для такого посвідчення, а також не надано доказів на підтвердження відсутності можливості нотаріально посвідчити договір під час дії довіреності від 05.03.2020, якою відповідачка ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продати житловий будинок та земельні ділянки, строк дії якої закінчився 05 березня 2021 року.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин неможливості прибути, не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Між позивачкою та відповідачкою не укладено договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна у формі, визначеній ст. 657 ЦК України.

Твердження сторони позивача щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та наявності підстав для визнання за позивачкою права власності на вказане нерухоме майно є безпідставними.

За правилами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у спорі про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Отже, оскільки позивачка не набула право власності на спірне нерухоме майно, так як перехід права не був оформлений у встановленому законом порядку, то у неї відсутнє право, яке підлягає захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Виходячи з наведеного, доводи позовної заяви, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставними та дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд звертає увагу позивачки, що вона не позбавлена можливості ініціювати питання щодо повернення коштів, сплачених за вищевказаною розпискою.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і відсутніми підстави для його задоволення.

Вирішуючи позов у межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 128, 223, 263 265, 268, 272, 273, 280, 283, 284 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 , поданого представником адвокатом Семенком Валерієм Івановичем, до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено без змін за результатами апеляційного розгляду справи. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко