ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/3594/20

провадження № 22-ц/4809/898/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне (повторне) рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року (суддя Нерода Л.М.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 06 листопада 2012 року у розмірі 35 430,24 грн станом на 24 вересня 2020 року, яка складається з наступного: 25 419,75 грн - заборгованість за тілом кредита;1 691,86 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України; 8 318,63 грн - нарахована пеня.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 листопада 2012 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором, що поєднує у собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

На виконання умов договору Банком було відкрито відповідачу кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт.

У свою чергу, відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити процентиза користування кредитом та пеню у разі прострочення зобов`язання відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт, які розміщені на офіційному сайті Банку. Крім того, у редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року у відповідності до п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі:86,4% - для картки «Універсальна»;84,0% - для картки «Універсальна голд».

Вказуючи на право Банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту у випадку порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, позивач стверджує, що у результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором виникла заборгованість, яка станом на 24 вересня 2020 року складає пред`явлену до стягнення суму.

У поданому до суду першої інстанції відзиві на позов відповідач не визнала позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що кредитного договору з позивачем не укладала, а картковий рахунок був відкритий у Банку лише для отримання державної соціальної допомоги на дитину. Стверджує, що кредит не отримувала, кошти з картки не знімала, оскільки перебувала за кордоном. Також вказує, що 15 червня 2016 року невідомими особами у місті Одеса була здійснена операція зі зняття коштів у розмірі 14 000,00 грн з її карткового рахунку у Банку. Дізнавшись про зняття готівки, відразу звернулась до найближчого відділення AT КБ «ПриватБанк» для з`ясування питання щодо зняття з картки значної суми коштів без її розпорядження, а також звернулась до поліції з приводу шахрайських дій. На переконання відповідача, Банком допущені порушення вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки наявний факт здійснення операцій за кредитним рахунком, які відповідачем не замовлялися та не оформлялися, Вважає, що зазначені обставини є підставою для відмови у позові (а.с. 186-188 том 1).

Відповідно до відповіді на відзив позивач вказує, що обставини, на які відповідач посилається у своєму запереченні, не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенні у повному обсязі. Зазначає, що відповідно до Наказу № РК-2007-249 від 20 лютого 2007 року проводиться автоматизований випуск кредитних карт при випуску або перевипуску заробітних та пенсійних карт. Виходячи із викладеного, Банком правильно зазначено дату укладення договору та додано копію анкети-заяви, яка відповідає позовним вимогам. Наявна в матеріалах справи виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі. Натомість, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи у справі не призначались. Позивачем стверджується, що виписка по картковому рахунку є підтвердженням того, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картковий рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, а також чітко прослідковується, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Звертає увагу, що 07 березня 2013 року, 08 травня 2014 року, 24 липня 2014 року відповідач зверталася в Банк з заявами про перевипуск карти, тобто надання карти з новим строком дії. Активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації на телефон Клієнта, а тому карта не може бути активована без згоди/відома Клієнта. Подальше користування карткою, періодичні погашення заборгованості, у тому числі після останнього перевипуску картки 18 липня 2016 року - у розмірі 706,00 грн, за доводами позивача підтверджує, що відповідач знала про наявність заборгованості та мала усвідомлювати наслідки невиконання договірних зобов`язань. Стосовно посилання відповідача на заволодіння коштами з картки третіми особами (шахрайським шляхом) зазначає, що Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на рахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п. 1.1.5.29 Договору). Грошові кошти знімалися за допомогою банкомату, відповідно особа (або ж сам відповідач), яка знімала кошти, мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті. Враховуючи п. 1.1.5.29 кредитного договору, Клієнт несе повну відповідальність за операції проведені з картою. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що Банком не були допущені порушення умов договору та норм закону (а.с. 194-198 том 1).

У відповіді на заяву позивач звертає увагу також на те, що відповідач почала звертатися до правоохоронних органів лише у 2019 році з приводу обставин, що відбулись у 2016 році. Крім того зауважує, що на теперішній час відповідачем не надано жодної актуальної інформації стосовно кримінального провадження щодо поданої нею заяви до поліції (а.с. 205-209 том 1).

АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за договором б/н від 06 листопада 2012 року у розмірі 27 111,61 грн, з яких: 25 419,75 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1 691,86 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України (а.с. 219 том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Заочним (повторним) рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 06 листопада 2012 року станом на 24 вересня 2020 року у розмірі 25419,75 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту; в іншій частині позовних вимог відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, зазначивши разом з тим, що будь-які належні і допустимі докази на підтвердження того, що транзакції грошових коштів з рахунку відповідача були здійснені не нею, у матеріалах справи відсутні. Відсутні також докази втрати відповідачем кредитної картки чи ПІН-коду, а також докази блокування номеру телефону чи заволодіння персональними даними відповідавча іншою особою. За заявою відповідача 24 липня 2019 року до ЄРДР внесено відомості за ч.1ст.192 КК України щодо заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою, кримінальне провадження №0001738, однак, належним доказом вчинення особою кримінального правопорушення є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сам факт звернення відповідачки до органів національної поліції та наявність досудового розслідування за її заявою не підтверджує факту незаконного заволодіння третіми особами грошовими коштами. Доказів на підтвердження вказаного факту відповідач не надала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання грошового зобов`язання боржником у анкеті - заяві від 06 листопада 2012 року не встановлений, доказів того, що час виконання зобов`язання позичальником настав 01 лютого 2020 року позивач не надав, а тому згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України такий строк слід обчислювати з моменту пред`явлення кредитором вимоги, яка у даному випадку заявлена в момент подання позову 09 жовтня 2020 року. Таким чином, на переконання суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків у розмірі 1691,86 грн за період з 01 лютого 2020 року по 24 вересня 2020 року є необґрунтованими, оскільки позивач має право вимагати від боржника сплати передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України відсотків тільки починаючи з 09 жовтня 2020 року, проте у межах даної справи позивачем таких вимог не заявлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач наводить доводи аналогічні тим, що були викладені нею у відзиві на позовну заяву. Так, зазначає, зокрема, що відразу звернувшись до найближчого відділення АТ КБ «ПриватБанк» для з`ясування питання щодо зняття з її картки коштів, а також - до поліції з приводу шахрайських дій, проведених за її карткою. Звертає увагу також, на те, що збільшення Банком кредитного ліміту на її картковому рахунку відбулося без її відома та погодження.

При вирішенні спору просить суд застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (касаційне провадження № 61-16504св18).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду від 06 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу до 22 травня 2024 року.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 09 травня 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

06 червня 2024 року на електронну пошту апеляційного суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Так, у ст. 120 ЦПК України унормовано, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Стаття 126 ЦПК України врегульовує наслідки пропущення процесуальних строків та передбачає, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2 ст. 127 ЦПК України).

Оскільки відзив АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу поданий з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі від 06 травня 2024 року, згідно з вимогами ст.ст. 126, 127 ЦПК України позивач втратив право на вчинення відповідної процесуальної дії.

Враховуючи наведене, відзив, поданий після закінчення встановленого процесуального строку, підлягає залишенню апеляційним судом без розгляду.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до нової редакції Статуту позивача, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 594 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 року № 712) АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк» (а.с. 46-47 том 1).

06 листопада 2012 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 13 том 1).

На підставі вказаної анкети-заяви Банком відкрито відповідачу картковий рахунок та видано наступні кредитні картки: 08 листопада 2012 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/16; 07 березня 2013 року № 085883 з терміном дії до 11/16; 08 травня 2014 року № 785576 з терміном дії до 10/17 та 24 липня 2014 року № 979755 з терміном дії до 01/18 (а.с. 12 том 1).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки Банку, 24 липня 2014 року на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 встановлено кредитний ліміт в сумі 15000,00 грн, який 16 травня 2019 року зменшено до 0,00 грн (а.с. 11 том 1).

До підписаної відповідачем анкети-заяви Банком додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 14-40 том 1).

За доводами позивача, відповідач користалася кредитними коштами, здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості. Однак, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, станом на 24 вересня 2020 рокуза позичальником рахується заборгованість у розмірі 27 111,61 грн, з яких: 25 419,75 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1 691,86 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України.

На підтвердження таких своїх доводів позивачем надано до суду виписку за договором станом на 25 вересня 2020 року, а також відповідний розрахунок заборгованості відповідача (а.с. 48-54, 220-224 том 1).

Заперечуючи проти доводів позову з підстав, наведених у відзиві, відповідачем надано до суду першої інстанції, зокрема, докази того, що вона здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та документи, що підтверджують звернення відповідача до Банку, правоохоронних та інших державних органів та посадових осіб з приводу несанкціонованого зняття з її карткового рахунку 14 000,00 грн, яке відбулось 15 червня 2016 року (а.с. 113, 114, 118 141, 148-154,155, 189-190 том 1).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, належним чином не виконав своє зобов`язання в частині своєчасного та в повному обсязі повернення кредитних коштів в сумі 25 419,75 грн. Решту вимог банку суд визнав необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Оскаржуючи судове рішення сторона зазначає, що пред`явлена сума заборгованості не підлягає стягненню з відповідача, оскільки виникла в результаті несанкціонованого зняття з її банківської картки невідомими особами 14 000,00 грн, яке відбулося 15 червня 2016 року у місті Одеса.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам відповідає у повній мірі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до п.п. 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яке діяла на момент стверджуваного відповідачем несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, банк, як емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з умовами договору клієнт зобов`язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, зберігати у таємниці ПІН-коди, паролі та іншу інформацію, розголошення якої може призвести до фінансових втрат клієнта та банку, у разі втрати картки негайно повідомляти про це контакт-центр банку, не ініціювати проведення операцій із застосуванням карток у разі, якщо це може призвести до порушення недотримання вимог чинного законодавства України.

Відповідач стверджує, що зняття грошових коштів та збільшення ліміту відбувалися без її відома і без її участі.

Встановивши, що у матеріалах справи відсутні докази втрати кредитної картки чи ПІН-коду, а також докази блокування номеру телефону чи заволодіння персональними даними відповідача іншою особою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення суми основної заборгованості за договором.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити додатково, що сума зняття коштів з кредитної картки відповідача у розмірі 14000,00 грн не перевищує кредитного ліміту, встановленого Банком ще 24 липня 2014 року.

Колегією суддів враховано, що доводи відповідача про негайне її звернення до Банку та правоохоронних органів з приводу несанкціонованого зняття коштів з карткового рахунку не підтверджується жодним доказом.

Натомість, як вбачається зі змісту відповідей на звернення відповідача, лише 24 липня 2019 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР було внесено відомості за ч.1ст.192 КК України щодо заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою та відкрито кримінальне провадження №0001738 (а.с. 119-120, 121-122 том 1).

Колегією суддів враховано також, що після стверджуваного відповідачем факту несанкціонованого зняття коштів з її банківської картки, вона продовжила нею користуватися, про що свідчать операції з поповнення картки готівкою та зняття готівки в банкоматі, що були здійснені відповідно 18 липня 2016 року та 23 серпня 2016 року та підтверджуються банківською випискою з рахунку відповідача (а.с. 48-54 том 1).

Зазначеним спростовуються доводи відповідача про її негайне звернення до відділення Банку після виявлення факту зняття готівки 15 червня 2016 року.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постановах, на які посилається скаржниця у апеляційній скарзі, встановлено інші фактичні обставини, тому суд апеляційної інстанції не враховує їх під час перегляду цієї справи.

Отже, суд першої інстанції на підставі повно та об`єктивно досліджених доказів правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у її задоволенні необхідно відмовити.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, заочне (повторне) рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне (повторне) рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року у даній справі, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний