Справа № 638/1440/24
Провадження № 2/638/2959/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Сікорського А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позов до відповідача та просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування сторін у шлюбі у подружжя народилася спільна дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На протязі останніх місяців сімейне життя між подружжям не склалося, поступово погіршилися взаємовідносини, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем і відповідачем. Подружжя не проживає спільно з початку листопада 2023 року. Наразі дитина проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість Відповідач повністю самоусунувся від участі у вихованні й утриманні власної ж дитини, жодним чином не допомагає батькові утримувати сина. З початку листопада 2023 року позивач і відповідач фактично не проживають однією сім`єю, а відповідач повністю самоусунувся від участі у вихованні й утриманні власної ж дитини, жодним чином не допомагає батькові утримувати сина. Мати не цікавиться життям, здоров`ям і розвитком сина, жодним чином не допомагає фінансово забезпечувати достатній рівень життя і розвитку дитини. Дитна володіє навчальним матеріалом на достатньому і середньому рівнях. Систематично відвідує онлайн-уроки, виконує завдання вчасно. Пропусків без поважних причин не має. Безпосередній контакт з педагогами ліцею підтримує батько хлопця, ОСОБА_2 , який цікавиться успішністю навчання сина. ОСОБА_3 , мати хлопця, останнім часом не контактувала з адміністрацією закладу освіти та класним керівником. Житловий будинок, в якому проживаэ дитина, належить позивачеві на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2023. Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, є матеріально забезпеченим, отримує стабільний дохід, до кримінальної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, за місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, сварок і скандалів із сусідами не допускає, спиртними напоями не зловживає, зі злочинним елементом зв`язків не підтримує, на обліку у нарколога і психіатра не перебуває. Зазначене свідчить про те, що позивач за місцем проживання характеризується позитивно, має стабільний дохід, здатний забезпечити розвиток і виховання дитини, тоді як Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про неї, не дбає про її фізичний, духовний і культурний розвиток.

Ухвалою суду від 29.01.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.

21.02.2024 надійшла нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 про визнання позовних вимог.

Ухвалою суду від 14.06.2024 визнано явку відповідача у судовому засідання обов`язковою, проте відповідач у судові засідання не з`являлась, її представником подано клопотання про розгляд справи без її участі.

28.02.2024 року надійшли пояснення Департаменту служб у справах дітей з проханням проведення розгляду справи без їх участі, рішення по справі прийняти з урахуванням наданого висновку.

У судовому засідання представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили задовольнити, представник відповідача не заперечував проти позовних вимог.

Також, судом у якості свідків в судовому засіданні допитані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , опитано дитину ОСОБА_4 .

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є позивач та відповідач. Згідно довідки від 19.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

За інформаційною довідкою ДОП СДОП ВП ХРУП №3 ГУНП в Харківській області Рудий К.О. за місцем мешкання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, сварок і скандалів з сусідами не допускає, спиртними напоями не зловживає, зі злочинним елементом зв`язків не підтримує.

За повідомленням КП «Харківський ліцей №132 Харківської міської ради» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учень 7-А класу ХЛ №132, навчається у закладі з першого класу по теперішній час. Сава володіє навчальним матеріалом на достатньому і середньому рівнях, систематично відвідує онлайн-уроки, виконує завдання вчасно, пропусків без поважних причин не має. Безпосередній контакт з педагогами ліцею підтримує батько хлопця, ОСОБА_2 , який цікавиться успішністю навчання сина. ОСОБА_3 , мати хлопця, останнім часом не контактувала з адміністрацією закладу освіти та класним керівником.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей№100 від 23.02.2024 ОСОБА_4 , разом із батьком, ОСОБА_2 , мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , де створені умови для проживання дитини. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_8 , було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі наявних документів. Рекомендацією комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.01.2024 року по справі №638/20409/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Допитаний у якості свідка позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що з листопада 2023 року сторони разом не жили, дитиною займається позивач, дитині буде краще з батьком. Мати з дитиною не спілкується, не займається, живе своїм життям з листопада 2023 року, ще до початку повномаштабного вторгнення мати дитини почала ухилятися від виконання батьківських обов`язків, здоров`ям дитини не займається. Позивач та відповідач практично не спілкуються, відповідач уваги сім`ї не приділяє, поїхала за кордон. Позивачу не відомо чи спілкується дитина з матір`ю, у 2021 році відповідач перестала спілкуватися з педагогами. Жорстокого поводження відповідача відносно дитини не було, ОСОБА_3 не страждає на алко-нарко залежність, не вдавалася до будь-яких видів експлуатації дитини, не засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідача не цікавить дитина, живе своїм життям, усунулася від виконання батьківських обов`язків, позбавлення батьківських прав не порушує прав дитини.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що відповідач відмовилася від сина, сказала, що знайшла іншу сім`ю, тривалий час байдуже відносилась до дитини, близько півроку. Освітою та здоров`ям дитини відповідач останній півроку не цікавиться, вихованням дитини не займається. Дитина завжди з батьком, вони часто приїжджають в гості, відповідач в останні роки не приїжджала. Відносини між ОСОБА_9 та матір`ю не відомі, ОСОБА_10 ніяк не відноситься до матері, з батьком у дитини гарні відносини. Відповідач не поводиться жорстоко з дитиною; не є хронічним алкоголіком або наркоманам; не вдається до будь-яких видів експлуатації дитини.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засідання пояснив, що в лютому 2022 року переховувався в укритті в будинку позивача, потім приїжджав до нього в гості і так почалось їх спілкування. З листопада 2023 року він не бачив відповідача в будинку позивача. Позивач 6-7 місяців сам з дитиною. Він не бачив, щоб відповідач займалась вихованням дитини, позивач не розповідав йому про відносини в їх сім`ї. Батько любить сина, приділяє йому багато часу. Сусід свідка спільний знайомий з позивачем, він запропонував поїхати в підвал до позивача, щоб переховуватись від обстрілів. Свідок приїжджав по позивача в гості 2-3 рази на місяць майже на весь день. До листопада місяця свідок бачив відповідача в будинку, проте майже не спілкувався з нею. Які відносини у дитини з матір`ю свідок не знає, дитина доглянута, асоціальної або аморальної поведінку у відповідача не помічав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що з позивачем познайомився у 2022 році, восені 2023 року відповідач поїхала за кордон, де хоче почати нове життя, доглядом дитини займається позивач. Скоріш за все відповідач не займається вихованням дитини, свідок бачив її рідко. Свідок не бачив відповідача з дитиною, а з осені 2023 року взагалі не бачив відповідача, дитина нічого про мати не розповідала, стосунки між дитиною та матір`ю свідок не знає. Відповідача бачив у будинку 4-5 разів, не бачив щоб вона перебувала у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, ображала дитину чи жорстоко з нею поводилась, конфліктів між дитиною та матір`ю не бачив.

Опитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що його матір з листопада 2023 року з ними не мешкає, за час коли мама мешкала з ними, то його виховання не займалась, ніяк йому не допомагала, більшість часу проводила не дома. Всьому його навчав батько, допомагав, мама інколи на нього кричала, батько на нього ніколи не кричав. Мама не працювала, інколи малювала, коли він в останнє спілкувався з мамою він не пам`ятає, по телефону з нею не спілкувався. До них в гості приходили знайомі приблизно раз на місяць на півтора місяця, мама спілкувалася з ними. Відносини між батьками погіршилися давно, мама кудись кожен день уїжджає, повертається ввечері, подарунки ніколи не дарувала. У мами іноді замовляли картини, заробітки непостійні. Дитина відвідує школу онлайн, навчається, навчання оплатне, гуртки не відвідує, в останнє маму бачив в листопаді 2023 року, де зараз перебуває мама не знає, чому вона поїхала не знає, можливо вона за кордоном. Зараз він живе з батьком, інколи приїжджає бабуся, є старший брат ОСОБА_11 , мама з ним не спілкується, він живе окремо від неї. До маминого від`їзду вона ним не цікавилась, всім цікавився батько. Продукти і інші речі мама не купувала, купував батько і бабуся. Коли він хворів мамі це було байдуже, ліки купував батько. З днем ОСОБА_12 вона не привітала, не дзвонила. Раніше вони всі жили в одному будинку, мама і тато мешкали в окремих кімнатах, сварилися. Хотів би трохи побачити маму. Батько з приводу спілкування з мамою нічого не говорить. Мама до нього і батька погано відносилась. Мама іноді кричала на нього, але не ображала, зокрема коли він отримав погану оцінку в школі сварила його. Мама без причин не наказувала, але кричала просто так. Він ображений на маму через те, що вона кричала на нього через погану оцінку, відношення до нього будо погане. Батько працює за вільним графіком, на довго з дому не виходить. Хотів би, щоб батьки були разом, щоб мама була нормальною, батька дуже любить, маму трохи. До листопада 2023 року було лише коротке спілкування з мамою. Він відчував негативні емоції, в очі вона не дивилась, маму він не боїться, але міг відчувати себе пригнічено, тому що вона постійно розмовляла по телефону, приділяла недостатньо уваги. Знає свідків, які були в судовому засіданні, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , це робітники, які працюють у батька, у них з батьком гарні відносини, коли почалась війна, вони переховувались вдома в підвалі. Бабуся приїжджала ховатися до них, мама в підвалі ховалася іноді. ОСОБА_13 став жити окремо в 19 років, зараз він в Польщі, які в нього були відносини з мамою не пам`ятає. Він вважає що стосунки між ними не налагодяться, пробачення мама не просила, а за що було. Коли день народження у мами і скільки років їй не пам`ятає. Мама не святкувала вдома день народження, їхала до друзів, він святкував свої дні народження без мами, вона йшла з дому, не вітала його, це його ображало. Спілкуватися з мамою не хоче, можливо хотів би її побачити.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що в питаннях захисту і безпеки дитини національні органи влади повинні вживати всіх заходів, спрямованих на забезпечення їх «найкращих інтересів», які складаються з двох аспектів: по-перше, в найкращих інтересах дитини необхідно зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

При цьому, найвищі інтереси дитини є пріоритетними як для суду, так і для батьків, оскільки дитина в силу свого віку не може самостійно захищати свої інтереси та вказаний обов`язок покладається не лише на батьків, а й на державу також.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтями 11,12,14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Згідно частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Верховний Суд неодноразово виснував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Так, висновок Департаменту служб у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав носить рекомендаційний характер, не містить особистих пояснень ОСОБА_3 та однозначних обставин, які би вказували на наявність підстав для застосування відносно останньої такого заходу, як позбавлення її батьківських прав, є недостатньо обґрунтованим, здійсненим без урахування характеристики особи матері дитини та її ставлення до виконання батьківських обов`язків, у тому числі до листопада 2023 року, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України, суд критично оцінює його та не бере до уваги як доказ на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

При цьому жодних аргументів щодо винної поведінки відповідача, виключних обставин про нехтування батьківськими обов`язки, а також доводів про неможливість зміни винної поведінки відповідача (якщо така була) в кращу сторону, у висновку органу опіки й піклування не наведено. Не містить висновок доводів про те, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд критично відноситься до показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки при опитуванні дитини, останній повідомив, що вони є підлеглими його батько, а відтак суд вважає, що зазначені свідки є матеріально залежними від позивача, а тому вони можуть надати неповні та не об`єктивні свідчення на користь свого роботодавця.

Разом з тим, суд зазначає, що показання свідків та письмові докази по справі безумовно не підтверджують факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та вини ОСОБА_3 у такій бездіяльності.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В межах даної справи на позивача покладено обов`язок, на підставі ст.ст.12,13 ЦПК України, доведення наявності обставин визначених ст.164 СК України, тобто підстави позбавлення відповідача батьківських прав, а не вивчення особи позивача.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що висловлена думка дитини не відповідає її дійсним інтересам, оскільки фактично відповідач займалась вихованням дитини, зокрема його освітою, цікавилась його оцінками, засмучувалась через погану оцінку, що свідчить про її турботу про дитину, при цьому образа дитини на маму, навпаки свідчить про її емоційний зв`язок з відповідачем та необхідність у спілкуванні з нею і підтримці контакту.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.49, ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі №524/10054/16).

Також, Верховний Суд у постанові по справі №401/1944/22 від 10.11.2023 зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову порушує права, свободи та інтереси дитини, права якої в даному спорі є найвищою цінністю, а відтак суд дійшов висновку про необхідність відмовити у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог.

Позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, а також, що неналежне виконання її батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини.

Стороною позивача не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а відтак розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Суду не надано доказів щодо жорстокого поводження відповідача зі своєю дитиною, здійснення нею вчинків, які створюють небезпеку для її життя чи здоров`я, зокрема: незабезпечення харчування чи лікування, примушування до жебракування, бродяжництва, тощо, доказів умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. В матеріалах справи відсутні також належні й допустимі докази того, що відповідач є хронічним алкоголіком чи наркоманом, а отже виняткові обставини, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав в розумінні статті 164 Сімейного кодексу України, позивачем не доведені.

Можлива тимчасова відсутність спілкування з дитиною не свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини, а відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 150, 155, 164-165 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (м. Харків, вул. Чернишевська, 55, ), про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення, попередивши ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 07 серпня 2024 року.

Головуючий Є.В. Невеніцин