Справа № 2-6989/11
Провадження № 4-с/161/52/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2024 Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Швед Н.В.

представника скаржника ОСОБА_1

державного виконавця Грущук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку скаргу ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

03.07.2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною скаргою на обґрунтування якої зазначив, що судовим рішенням в цивільній справі № 2-6989/11 з нього на користь ПАТ «КБ «Надра» було стягнуто борг у сумі 65568,79 грн. Вказане рішення стало підставою здійснення виконавчого провадження № 45865147, в межах якого на усе належне йому майно було накладено арешт та оголошено заборону його відчуження. 27.03.2015 року виконавче провадження № 45865147 завершено, у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, та повторно такий до примусового стягнення ані ПАТ «КБ «Надра», ані будь-яким з його правонаступником не пред`являвся. Попри зазначене, застосований арешт належного йому майна та заборона його відчуження не скасована. У свою чергу, спірний арешт за його заявою суб`єктом оскарження скасованим не був. Враховуючи наведене, просить суд зобов`язати посадових осіб ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ скасувати арешт, застосований у виконавчому провадженні № 45865147 з примусового виконання судового рішення в цивільній справі № 2-6989/11, скасувати усі арешти та обтяження, застосовані відносно належного йому майна, а також стягнути із суб`єкта, дія якого оскаржуються на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

У судовому засіданні представник заявника заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Державний виконавець щодо скасування арешту в межах виконавчого провадження № 45865147 поклалась на розсуд суду. У задоволенні решти вимог просила відмовити.

Представник стягувача у судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ перебувало виконавче провадження № 45865147 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 20.02.2012 року у справі № 2-6989/11 про стягнення із ОСОБА_2 в користь ПАТ «КБ «Надра» 65568,79 грн. боргу.

В межах здійснення вищевказаного виконавчого провадження на підставі постанови державного виконавця від 06.08.2012 року на майно боржника було накладено арешт та оголошено заборону його відчуження.

Виконавче провадження № 45865147 було завершено 27.03.2015 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 1999 року).

Судом також встановлено, що спірний арешт та заборона його відчуження, що застосовані у вищевказаному виконавчому провадженні скасованими не були.

У зв`язку з цим, боржник звернувся до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ із відповідною вимогою, проте йому роз`яснено, що підстави для скасування спірного арешту передбачені ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» відсутні, та такий, в силу приписів даної норми, може бути скасований виключно на підставі судового рішення.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даною скаргою.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Разом з тим, арешт майна боржника не може існувати у разі відсутності відкритого виконавчого провадження.

Як встановлено під час розгляду скарги, виконавче провадження № 45865147 на дату звернення заявником до суду із даною скаргою було завершеним, будь-які інші виконавчі провадження з примусового виконання судового рішення в цивільній справі № 2-6989/11, відсутні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, як встановлено судом, попри завершення щодо ОСОБА_2 виконавчого провадження № 45865147, яке перебувало на примусовому виконанні органу ДВС, спірний арешт суб`єктом оскарження скасованим не був та продовжує існувати по даний час.

Суд зауважує, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, дійсного виконавчого документу та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В такому випадку, на думку суду, спірний арешт та заборона відчуження майна боржника, що були накладені виключно у межах виконавчого провадження № 45865147 слід скасувати, а тому відповідна вимога підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для скасування усіх арештів та обтяжень, застосованих у відношенні належного ОСОБА_2 майна з огляду на таке.

Першочергово варто зауважити, що вищевказана вимога є не конкретизованою, що позбавляє суд можливості визначити коло осіб, в інтересах яких застосовувалися арешти, а також вид та характер правовідносин, які виникли між боржником та потенційними стягувачами, а відтак і визначити провадження, в межах якого повинні розглядатися такі вимоги (в порядку оскарження дій органу ДВС чи у позовному провадженні).

При цьому, стороною заявника в ході розгляду даної справи не було надано жодних доказів на підтвердження існування будь-яких інших арештів та обтяжень його майна, як і доказів того, що на даний час існують достатні правові підстави для їх скасування.

З огляду на наведене, заявлені ОСОБА_2 вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду даної скарги, суд приймає до уваги ту обставину, що у ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ на дату пред`явлення досудової вимоги про скасування спірного арешту не було правових підстав, визначених ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», для задоволення вимог заявника.

Необхідність подачі даної скарги спричинена особливостями чинного законодавства, а не винною поведінкою суб`єкта оскарження.

Відтак, понесені ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, суд вважає за необхідне залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 447 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт майна ОСОБА_2 , який було накладено в межах здійснення ВП № 45865147, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого 20.02.2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 2-6989/11, згідно постанови старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Франчук Тетяни Олексіївни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33582836 від 06.08.2012 року.

Судові витрати залишити за скаржником.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 08 серпня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук