Справа № 196/854/24
№ провадження 2/196/297/2024
29 липня 2024 року смт. Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Бабічевої Л.П.,
за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.І.,
учасників справи:
позивачки ОСОБА_1 ,
представника відповідача - адвоката Завалко В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження у залі суду в смт.Царичанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання в житловому будинку,-
Позивачка ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права на проживання в житловому будинку.
В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що проживає разом із спільною неповнолітньою донькою відповідача ОСОБА_3 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачу.
Зазначає, що відповідач очікує на звільнення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , нею та їхньою неповнолітньою донькою, оскільки він подав до позов до суду про розірвання з нею шлюбу та має намір продати вказаний житловий будинок.
У вказаному будинку вона та її з відповідачем донька ОСОБА_4 вселились як члени сім`ї власника житла - ОСОБА_2 , і законних підстав для її виселення з донькою не має.
Наполягання відповідача позбавити її та спільну з відповідачем неповнолітню доньку житла є незаконним та суперечить вимогам чинного законодавства.
Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати за нею та спільною з відповідачем неповнолітньою донькою - ОСОБА_3 право проживати в житловому будинку по АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві власності, користуючись ним до набуття спільною з відповідачем дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2024 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.16).
Представник відповідача - адвокат Завалко В.Ю. 26.07.2024 р. через систему "Електронний суд" подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що в межах даної цивільної справи відсутній предмет спору. Відповідач не заперечує проти проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на праві приватної власності, позивачки та їхньої спільної доньки до досягнення донькою повноліття. Позивачкою не зазначено, яке саме право її порушено та потребує судового врегулювання, також не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 будь-яких перешкод у користуванні будинком, тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити (а.с.38-42).
Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Пояснила, що вона з неповнолітньою донькою зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить відповідачу. Іншого майна вона не має. З відповідачем вона перебуває в шлюбі. Відповідач вимагав від неї виписатись із житлового будинку. На даний час вони з донькою проживають та зареєстровані у вказаному будинку, відповідач не чинить перешкод у користуванні вказаним будинком.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, за участі його представника, позовні вимоги не визнає, відзив поданий його представником - адвокатом Завалко В.Ю. підтримує (а.с.54).
Представник відповідача - адвокат Завалко В.Ю. позовні вимоги не визнав, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не чинить перешкод у користуванні будинком позивачкою та його неповнолітньою донькою, вважає, що позов необґрунтований, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 11.11.2008 р. (а.с.9).
Сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 02.12.2008 р. (а.с.4).
Позивачка та неповнолітня донька сторін зареєстровані та проживають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Царичанської територіальної громади від 24.07.2023 р., від 13.10.2023 р. (а.с.5-6).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №383818886 від 21.06.2024 р., власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , являється відповідач - ОСОБА_2 , право власності за відповідачем зареєстровано на підставі договору дарування від 06.09.2021 (а.с.10).
Конституцією України передбачено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47).
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.
У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).
Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 статті 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно ч.1 ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, захисту судом підлягають саме порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, передбачений чинним законодавством або договором.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка у позові посилається на те, що відповідач очікує на звільнення житла позивачкою та їхньою неповнолітньою донькою, оскільки має намір розірвати з нею шлюб та продати житловий будинок, також зазначає, що законних підстав для її виселення та доньки не має. Просить визнати за нею та донькою право проживати у житловому будинку.
Таким чином, позивачка, обґрунтовуючи позов, не зазначила, які саме її житлові права порушені відповідачем та не зазначила передбачений чинним законодавством спосіб захисту порушеного права. Також не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав відповідачем.
При цьому судом встановлено, що позивачка з донькою зареєстровані та проживають у належному на праві власності будинку відповідача, на даний час відповідач ніяких перешкод у користуванні житлом позивачці не чинить та не заперечує проти проживання у вказаному будинку позивачки з донькою.
Отже, у даному випадку житлові права позивачки відповідачем не порушені.
Враховуючи, встановлені судом обставини, положення вищевказаного чинного законодавства, предмет та підстави позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачкою, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 78-80, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 319, 391, 405ЦК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання в житловому будинку - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 02 серпня 2024 року.

Суддя Л.П. Бабічева