СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18271/23

пр. № 2-о/759/565/24

29 липня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

заявника ОСОБА_1

представників заявника ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника заінтересованої особи ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з січня 2022 року батьком без участі матері - ОСОБА_4 .

Свої вимоги заявник ОСОБА_1 мотивував тим, що він з 14.09.2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_5 .Сімейне життя у нього з ОСОБА_4 не склалось, виявилось, що вони є людьми з різними характерами та поглядами на життя. Все це привело до того, що вони втратили почуття любові та поваги одне до одного, та фактично шлюбні відносини між ними припинені з січня 2022 року, спільне господарство не ведеться між ними з цього часу.В провадженні Святошинського районного суду міста Києва знаходиться їх спільна заява про розірвання шлюбу.Син, ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом з батьком у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , у якій створені всі належні умови для якісного проживання, виховання та відпочинку дитини.Матеріальне забезпечення, виховання та належні умови проживання для дитини здійснюється ним самостійно, мати у матеріальному забезпеченні дитини та її вихованні участі не приймає, він не ставив та не ставить питання про позбавлення її батьківських прав, оскільки вважає, що дитина має право на спілкування з матір`ю.Він не заперечує проти того, щоб за попередньою домовленістю з ним мати мала право приїздити в місце проживання дитини, або інше спеціально обумовлене ними місце, взяти дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її у визначений час у місце проживання.

Встановлення факту самостійного виховання сина є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів сина і його прав, як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, зокрема при зміні місця проживання, для виїзду закордон без отримання дозволу з боку матері, у зв`язку з чим звернуся до суду з вказаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2023 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 27-28).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі (а.с. 30).

20.10.2023 року до суду від заінтересованої особи ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому вказує, що з вказаною заявою не погоджується, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 19.09.2023 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано, оскільки спільне життя у них не склалось, вони втратили почуття любові та поваги одне до одного та фактично шлюбні відносини між ними припинені з січня 2022 року, спільне господарство не ведуть. Починаючи з січня 2022 року їх син ОСОБА_6 дійсно зареєстрований та проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , який займається вихованням та доглядом, матеріально забезпечує. У неї не має можливості брати участь у вихованні та утриманні сина, проте її обурює факт звернення ОСОБА_1 з вказаною заявою, у задоволенні заяви просить відмовити (а.с. 44-45).

31.10.2023 року до суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, у якій просив задовольнити заяву. Вважає, що ОСОБА_4 у своєму відзиві не навела жодного аргументу та не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача (а.с. 47-49).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, яку постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 151-155).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2024 року прийнято до провадження заяву та призначено судове засідання (а.с. 167).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2024 року залучено в якості заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 189-190).

17.07.2024 року до суду від заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшли письмові пояснення. Вказують, що завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Відповідно до чинного законодавства питання захисту прав дитини належить до повноважень Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, яка у своїх поясненнях від 12.10.2023 року не заперечила проти задоволення заяви. ІНФОРМАЦІЯ_1 погоджується з такою позицією компетентного органу, якому належить виключна компетенція у цій сфері. ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері (а.с. 207-209).

ОСОБА_1 у судовому засіданні просив визнати факт самостійного виховання та утримання дитини ним, вказує, що мати не приймає участь в матеріальному забезпеченні дитини, дитина постійно проживає з ним.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2 позов підтримав, вказав, що ОСОБА_1 повністю утримує дитину, займається його вихованням, сплачує за дитячий садок, встановлення цього факту та отримання рішення необхідне у тому числі й для набуття права на відстрочку від мобілізації.

Представник заявника ОСОБА_3 у судовому засіданні просила задовольнити заяву, зазначала, що встановлення даного факту вирішується виключно у окремому провадженні, заявник самостійно виховує дитину, мати не приймає участь у її вихованні та забезпеченні.

Представник заінтересованої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечувала проти заяви, вважає, що уповноважені органи мають діяти виключно в інтересах дитини та питання щодо мобілізації заявника наразі не вирішується.

Заінтересована особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, підтримує викладене нею у відзиві (а.с. 201).

Заінтересована особа служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, направили лист, у якому просили розглядати справу без присутності представника служби (а.с. 214).

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши зібрані по справі докази, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Судом встановлено, що 14.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.09.2013 року (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29.01.2019 року (а.с. 19).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підверджується копіями витягів з реєстру Київської територіальної громади від 01.09.2023 року (а.с. 11, 20).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7 від 27.10.2023 року 27.10.2023 року внесено інформацію про розірвання шлюбу на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19.09.2023 року (а.с. 78-81).

30.10.2023 року долучено заяву свідка ОСОБА_7 , яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком Д.В., який показав суду, що він є приятелем ОСОБА_1 та дійсно підтверджує, що останній самостійно займається утриманням та виховання сина ОСОБА_6 , без участі матері ОСОБА_4 . Він є частим гостем за місцем проживання ОСОБА_1 з сином, дитина завжди сита, радісна, доглянута, батько має більш ніж достатню матеріальну можливість забезпечити дитину всім необхідним. Мати ОСОБА_4 виїхала кудить, поточне її місце перебування йому не відоме (а.с. 61).

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала суду, що ОСОБА_1 її син та з моменту народження ОСОБА_6 сім`я знаходилась на повному утриманні її сина. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перестали проживати сім`єю на початку 2022 року, ОСОБА_10 виїхала з країни. ОСОБА_6 перебуває на повному утриманні та вихованні батька ОСОБА_9 , вона з чоловіком допомагає йому по можливості, ОСОБА_10 не приймає участь у вихованні, не забезпечує дитину.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала суду, що він близький друг сім`ї ОСОБА_12 , стосунки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погіршились, вони перестали проживати разом, дитина залишилась на утриманні ОСОБА_9 та він сам виховує її.

На підтвердження факту самостійного утримання дитина ОСОБА_5 заявник надав: платіжні інструкції переказу коштів ФОП ОСОБА_13 (а.с. 62-70), платіжні інструкції (дитячі товари) (а.с. 71-77).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

У відповідності до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйняттям участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом, не в окремому провадженні.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд дослідивши надані учасниками докази, в їх сукупності прийшов до переконання, що за домовленістю між батьками неповнолітній ОСОБА_6 проживає з батьком.

В примусовому порядку аліменти на утримання дитини батьком не стягувались. Жодних доказів, що мати не приймає участь у вихованні, спілкуванні, утриманні дитини суду не надано.

ОСОБА_4 було подано відзив із зазначенням незгоди з цією заявою, в подальшому, ОСОБА_4 неодноразово надсилала заяви про розгляд справи без її участі, з посиланням на підтримання позиції, викладеною нею у відзиві (а.с.137, 171, 201), що свідчить про її незгоду з поданою заявою.

У матеріалах справи також відсутні будь-які докази фінансового стану батька, його спроможність одноособово забезпечити повне утримання дитини.

Суд не приймає заяву свідка ОСОБА_7 , посвідчену нотаріально, як доказ, оскільки свідок не попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати ОСОБА_4 позбавлена батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , як і відсутні інші докази, що вона не здатна виконувати обов`язки матері в силу об`єктивних обставин. Тимчасове проживання ОСОБА_4 за межами України, не свідчить про невиконання нею батьківських обов`язків або нездатність їх виконувати.

Системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що положення п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» який передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

Так, під час дослідження матеріалів справи суд зробив висновок, що подання заяви про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, оскільки: правовий статус заявника - військовозобов`язаний.

Формулювання вимог таким чином, аби вони співпадали з підставою звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, вказує на штучне створення обставин на шкоду щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Обов`язок який передбачено ст.65 Конституції України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі №495/2284/23, Постанова від 13 березня 2024 року.

Щодо відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини у подібних сімейних відносинах, аналогічна правова позиція сформована у цивільній справі №201/5972/22,рішення яке набрало законної сили. Касаційний суд у цій справі зробив аналіз судової практики про винесення судами суперечливих судових рішень, відсутності єдності судової практики, зокрема у зв`язку із відсутністю правової позиції Верховного Суду щодо такого роду питань тому вирішив передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справу прийнято до розгляду та рішення за результати розгляду на теперішній час не оприлюднено.

Виходячи зі змісту ухвали Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023 у справі № 201/5972/22, на розгляд Великої Палати Верховного Суду винесено питання щодо вирішення правової проблеми визначення предметної юрисдикції (цивільної чи адміністративної) справ про встановлення факту самостійного виховання дитини (інших фактів, які пов`язані з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації) чи оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єктів владних повноважень під час дії правового режиму воєнного стану.

За приписами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд також застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122,125).

За таких обставин можливе віднесення справи № 201/5972/22 Великою Палатою Верховного Суду до юрисдикції адміністративних судів позбавить ОСОБА_1 ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції.

Однак, судова практика щодо застосування інституту окремого провадження у цивільному судочинстві є усталеною. Очевидною є недопустимість використання окремого провадження, зокрема, з метою: (а) «створення» преюдиційних фактів або нововиявлених обставин для вирішення в адміністративному судочинстві спорів щодо визнання протиправним і скасування рішення про відмову у перетині державного кордону України; (б) отримання доказу існування підстави для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Якщо спір про право належить до юрисдикції адміністративного суду, то після виникнення спору із суб`єктом владних повноважень, який відмовив у такому перетині, заявляти будь-які вимоги за правилами цивільного судочинства (і ще й в окремому провадженні) означає (а) розривати вирішення єдиного спору про право між судами різної юрисдикції та (б) визнавати, що для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства потрібно «створити» преюдиційні факти чи нововиявлені обставини у цивільному процесі.

За таких обставин, висловлення позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №201/5972/22 щодо юрисдикційності справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не може вплинути на повноваження суду розглянути заяву ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства.

За таких умов суд притримується правової позиції про необхідність розгляду заяви по суті в порядку окремого провадження із відмовою у задоволенні заяви про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини.

Судом ураховано, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьком, мати дитини ОСОБА_4 не позбавлена батьківських прав, відсутні докази, що вона умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, також ОСОБА_4 висловила незгоду з цією заявою, подавши відзив, суд приходить до переконання що відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його ОСОБА_1 , без участі матері.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про залишення заяви без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 293, 294, 315, 316, 319, 352, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 07.08.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб