КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 361/4027/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3853/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року (суддя Василишин В.О.) в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, командира військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, перерахунок заробітної плати, визнання протиправними дій та бездіяльності,

встановив:

у серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати наказ № 107 від 11 липня 2022 року та наказ № 119 від 28 липня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 ; визнати її звільнення незаконним, визнати незаконність дій з боку уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру виконання наказу «Про поновлення на роботі» від 4 січня 2016 року за № 758/14732/14, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, недоплачену заробітну плату, компенсацію за затримку заробітної плати, а також вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 1 серпня 2008 року перебувала у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 та на підставі наказу № 149 від 11 листопада 2014 року була звільнена з роботи за пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року була поновлена на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта, про що видано наказ № 71 командира військової частини НОМЕР_1 від 16 травня 2022 року, однак вже 1 червня 2022 року командир військової частини НОМЕР_1 повідомив їй про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Позивачка стверджувала, що одночасно з попередженням про звільнення, командир не повідомив їй про всі наявні вільні посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Крім того, наказом № 107 від 11 липня 2022 року внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 травня 2022 року, а наказом № 119 від 28 липня 2022 року її звільнено з роботи з 29 липня 2022 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивачка посилалася на те, що підставою для скорочення стала відсутність посади начальника лабораторії лікар-лаборант у штатному розписі військової частини НОМЕР_1 , хоча до її звільнення у 2014 році посада була у штатному розписі, тому після її поновлення на роботі на підставі рішення суду ця посада повинна була бути внесена до штатного розпису.

Також позивачка зазначала, що їй не була виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу з 2021 року по 16 травня 2022 року, її фактично не було допущено до роботи, що свідчить про невиконання рішення суду та є підставою для виплати заробітної плати.

Крім того, позивачка вважала, що має право на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного зароібтку, так як звільнена не за власним бажанням.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1984,80грн.

У поданій апеляційні скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати наказ № 107 від 11 липня 2022 року та наказ № 119 від 28 липня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 , визнати її звільнення незаконним, визнати незаконність дій з боку уповноважених осіб НОМЕР_1 та лікувально-діагностичного центру на виконання наказу «Про поновлення на роботі» від 4 січня 2016 року за № 758/14732/14, а також стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 588 569,72грн.

Позивачка зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 17 червня 2020 року по справі № 521/1892/18, відповідно до якого належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх трудових обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, тобто рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ про допуск до роботи та фактично допущено до роботи працівника.

Також посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлено у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 702/725/17, позивачка зазначає, що при розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він зможе їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення, при цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Позивачка стверджує, що відповідачем фактичного її допуску до виконання попередніх обов`язків з наданням відповідного робочого місця, збереження відповідної заробітної плати, створення належних умов праці, які були до незаконного звільнення, не відбулося. У наказі про поновлення її на роботі, виданого на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року, наявні розбіжності із резолютивною частиною зазначеного судового рішення, яким постановлено поновити її на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта з 11 листопада 2014 року, однак в наказі від 16 травня 2022 року її було поновлено на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11 липня 2022 року № 107 внесені зміни до наказу про поновлення її на роботі від 16 травня 2022 року № 71, відповідно до яких, у зв`язку із організаційно-штатними змінами, її з 16 травня 2022 року переведено на рівнозначну посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 як таку, що фактично приступила до виконання своїх обов`язків.

Позивачка вважає зазначені накази такими, що не відповідають рішенню

Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року, оскільки в них не вірно зазначено посаду, на якій її повинні були поновити, так як станом на момент поновлення її на роботі у 2022 році посади начальника клінічної лабораторії - лікаря лаборанта ЛДЦ не існувало, а зазначено посаду «начальник лабораторії», проте не конкретизовано якої саме, що, враховуючи наявність у неї сертифікату лікаря - спеціаліста, має суттєве значення. Крім цього вказує, що їй до відома не доводились її посадові обов`язки на посаді начальника лабораторії та не надавались жодні доручення, пов`язані з виконанням трудових обов`язків, що також свідчить про фактичне невиконання рішення суду про поновлення її на роботі.

Також позивачка зазначає, що в результаті умисного невиконання рішення суду в неї закінчився 14 червня 2017 року термін дії відповідного сертифікату лікаря-спеціаліста за спеціалізацією «клінічна лабораторна діагностика», а поновлення її на роботі відбулось лише в 2022 році, що, в свою чергу призвело до того, що її, як лікаря без відповідного сертифіката лікаря-спеціаліста не можуть допустити до виконання трудових обов`язків, та, у зв`язку із втратою статусу лікаря-лаборанта, вона недоотримала заробітну плату, оскільки розмір зарплати начальника лабораторії не відповідає розміру заробітної плати лікаря-лаборанта.

Позивачка стверджує, що роботодавцем, без будь-яких об`єктивних підстав, не було виконано рішення суду про поновлення її на роботі, шляхом повторного внесення скороченої раніше посади до штатного розпису, їй не зараховано страховий стаж за період з 2014 року по 2022 рік, що суттєво впливає на розмір доходу під час врахування періодів для виходу на пенсію, а також не внесено зміни до її особової картки та особової справи, не надано військовий квиток під час воєнного стану.

Позивачка також зазначає, що вимушений прогул відбувся виключно з вини роботодавця, який незаконно звільнив її з роботи, а тому вона має безумовне право на отримання заробітної плати за період вимушеного прогулу, а щодо позовних вимог в частині стягнення на її користь інших належних виплат, зазначає, що на неї розповсюджується дія колективного договору в тому числі і на право отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально побутових питань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позовні вимоги в частині визнання незаконними дій відповідача з виконання судового рішення є необґрунтованими, оскільки згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 686/23317/13-а, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, а тому обраний позивачкою спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Представник відповідача стверджує, що оскаржуваний позивачкою наказ від 11 липня 2022 року, яким внесено зміни до наказу про поновлення її на роботі від 16 травня 2022 року, виданий на прохання самої позивачки з метою максимально точного виконання судового рішення, як вона і вимагала, а саме зазначено про скасування наказу про її звільнення, зазначено дату поновлення на роботі - 11 листопада 2014 року та посаду, з якої позивачка була звільнена.

Крім цього представник відповідача зазначає, що відповідно до проведених організаційно-штатних заходів, посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ з 31 липня 2015 року виведена зі штату №6/016, а тому поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ є неможливим, тому, приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 13 лютого 2019 року по справі № 756/6746/16-ц, відповідач, дотримавшись процедури переведення, визначеної ст. 32 КЗпП України, отримавши письмову згоду позивачки, поновив її саме на рівнозначній посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 і з 16 травня 2022 року позивачці було надано фактичний доступ до роботи та розпочато нарахування заробітної плати, а відтак доводи позивачки про невиконання судового рішення є безпідставними.

Представник відповідача зазначає, що внесення змін до штатного розпису та утворення посади не належить до повноважень військової частини НОМЕР_1 та її командира, а скорочення займаної позивачкою посади відбулось згідно наказу начальника ЛДЦ від 31 липня 2015 року № 98, який виданий на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13 березня 2015 року №Д-322/1/2т та Переліку змін до штату №06/016.

Представник відповідача зазначає, що з позовних вимог не зрозуміло, яке саме право ОСОБА_1 вважає порушеним оскаржуваним нею наказом від 11 липня 2022 року, оскільки він ніяким чином не змінює трудові відносини, що склались між сторонами, а лише уточнює наказ від 16 травня 2022 року про поновлення позивачки на роботі, а його скасування призведе до того, що наказ від 16 травня 2022 року буде вважатись чинним у своїй первісній редакції, яку позивачка вважає неналежним виконанням рішення суду.

Також представник відповідача посилається на те, що позивачку у двохмісячний строк було повідомлено про скорочення займаної нею посади, що підтверджується аркушем бесіди з ОСОБА_1 , який вона підписала особисто, а із вакантних посад у військовій частині НОМЕР_1 була наявна лише посада діловода адміністративного відділу, однак позивачка не відповідала займаній посаді за своєю кваліфікацією.

Представник відповідача стверджує, що при звільненні позивачки із займаної посади відповідачем були дотримані усі вимоги законодавства та виплачено ОСОБА_1 належні їй грошові кошти.

Представник відповідача вважає, що в апеляційній скарзі позивачка обґрунтовує матеріальні вимоги, які не заявлялись нею під час розгляду справи у суді першої інстанції, а тому такі вимоги відповідно до ч. 6 ст. 376 ЦПК не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про стягнення на свою користь недоотриманої заробітної плати, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2, представник відповідача зазначає, що позивачка не є лікарем, а також її посада не відноситься до Переліку посад професіоналів з вищою немедичною освітою, затвердженого наказом МОЗ України від 24 лютого 2021 року № 346, а тому норми постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 не поширюють своєї дії на правовідносини по оплаті праці позивачки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала, представників військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 1 листопада 2012 року займала посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта військової частини НОМЕР_2 , яку з 30 червня 2013 року було перейменовано на Лікувально-діагностичний центр.

Наказом № 149 начальника Лікувально-діагностичного центру від 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст 40 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 листопада 2014 року, стягнуто з Лікувально-діагностичного центру на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2014 року по 4 січня 2016 року у розмірі 57 609грн 36коп.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 20 січня 2022 року №3тЛікувально-діагностичний центр переформовано у військову частину НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 71 від 16 травня 2022 року ОСОБА_1 поновлено 16 травня 2022 року на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 згідно рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 107 від 11 липня 2022 року внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 травня 2022 року № 71, пункт 4 якого викладено у наступній редакції: «Наказ начальника Лікувально-діагностичного центру від 11 листопада 2014 року № 149 в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважаних причин обов`язків, покладених трудовим договором, вважати скасованим. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 листопада 2014 року. Підстава: Рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року (по справі № 758/14732/14-ц).

На підставі статті 32 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 , поновлену рішенням Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру, у зв`язку із організаційно-штатними змінами з 16 травня 2022 року перевести на рівнозначну посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 як таку, що фактично приступила до виконання обов`язків за посадою.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 119 від 28 липня 2022 року начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 29 липня 2022 року звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України із виплатою грошової компенсації за невикористану основну відпустку (168 календарних днів) та додаткову відпустку за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (49 календарних днів) за період з 11 листопада 2014 року по 10 листопада 2021 року; грошової компенсації за невикористану основну відпустку за 18 календарних днів та додаткову відпустку за роботу із шкідливими та важкими умовами праці за 5 календарних днів за відпрацьований період з 11 листопада 2021 року по 29 липня 2022 року, та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була за два місяці повідомлена про наступне вивільнення, тому при її звільненні відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства.

Переглядаючи дану справу у межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 711/8138/18 зазначено, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Рішення про поновлення на роботі має відповідати резолютивній частині судового рішення, на виконання якого приймається.»

За обставинами даної справи ОСОБА_1 не була відповідачем поновлена на посаді негайно після рішення суду.

З наданих апеляційному суду документів встановлено, що відповідно до наказу начальника Лікувально-діагностичного центру від 31 липня 2015 року № 98 на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13 березня 2015 року №Д-322/1/2т та Переліку змін до штату №06/16 (штат Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України), 31 липня 2015 року проведено організаційно-штатні заходи, відповідно до яких посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 31 липня 2015 року виведена із загального штату №06/16 і введена в структуру штату діагностичного відділення ЛДЦ МОУ (завідувач лабораторією - лікар-лаборант (працівник ЗСУ).

На підставі наказу Міністерства оборони України від 22 червня 2016 року № 7т, наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 24 червня 2016 року № 30т та наказу начальника ЛДЦ МОУ від 30 вересня 2016 року № 128 змінено штат № 6/016 з 1 жовтня 2016 року та виключено зі штату діагностичного відділення ЛДЦ МОУ посаду завідувача лабораторії - лікаря-лаборанта та введено посаду начальника лабораторії - старшого ординатора (штатна категорія військового звання - майор медичної служби).

У зв`язку із переформуванням ЛДЦ МОУ у військову частину НОМЕР_1 , з 24 лютого 2022 року введено в дію штатний розпис військової частини № НОМЕР_4 , у якому була наявна посада начальника лабораторії (працівник ЗСУ) (с.с.181-182).

Отже, на час видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру у штатному розписі військової частини НОМЕР_1 не існувала.

У постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 756/6746/16-ц Верховний Суд зазначив, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 71 від 16 травня 2022 року ОСОБА_1 поновлена на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 .

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року фактично виконано не було, так як ОСОБА_1 було поновлено на посаді, яка не була зазначена у рішенні суду, а відповідач зобов`язаний був ввести у штатний розпис посаду, яку вона займала до звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Пунктом 8 абзацу 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що з питань забезпечення організаційних заходів в апараті Міноборони Міністр видає директиви, а з питань реформування та розвитку Збройних Сил, їх бойової і мобілізаційної готовності, оперативної та бойової підготовки, здійснення організаційних заходів та інспектування - спільні з начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил накази і директиви.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача зазначав, що військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою публічного права, що створена відповідним актом органу державної влади, діє у межах та у спосіб визначений для неї, зміни до штатного розпису вносяться на підставі директиви Міністерства оборони України і не може бути одноосібним рішенням командира військової частини.

Крім того, на думку колегії суддів, поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника лабораторії військової частини, є належним виконанням рішенням суду про поновлення позивачки на роботі та відновлення її порушених прав.

При цьому також необхідно враховувати, що видавши наказ № 107 від 11 липня 2022 року про внесення змін до наказу № 71 від 16 травня 2022 року, командир військової частини повністю виконала рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року, так як був скасований наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника клінічної лабораторії - лікаря - лаборанта від 11 листопада 2014 року № 149, ОСОБА_1 була поновлена на посаді з 11 листопада 2014 року.

Отже, даний наказ не порушував прав та інтересів позивачки, а поновлював її права.

Доводи позивачки, що вона фактично не була поновлена на роботі, її не допустили до роботи та не виплачували заробітну плату, належними доказами не підтверджені.

Відповідачем суду надані наказ про поновлення позивачки на роботі та довідки про виплату їй заробітної плати, отримання якої під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 не заперечувала.

Крім того, вказані обставини не можуть бути підставою для скасування наказу, яким позивачку поновлено на роботі, так як не підтверджують неправомірність спірного наказу.

Посилання у апеляційній скарзі, що наказ № 71 від 16 травня 2022 року про поновлення позивачки на посаді винесено з порушенням та не у відповідності до рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 січня 2016 року, так як він не містив повної інформації, був не зрозумілим та містив розбіжності з текстом рішення суду, зокрема, в частині дати її поновлення на роботі, не є підставою для скасування наказу № 107 від 11 липня 2022 року, яким були усунені недоліки наказу № 71 від 16 травня 2022 року.

Також колегія суддів враховує, що 16 травня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про поновлення її на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 та не оскаржує наказ № 71 від 16 травня 2022 року.

Під час апеляційного розгляду колегії суддів не вдалося з`ясувати у позивачки мету оскарження наказу № 107 від 11 липня 2022 року і як саме скасування даного наказу поновить порушенні, на її думку, її права, враховуючи наявність наказу № 71 від 16 травня 2022 року, який нею не оскаржується.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу

його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Ні у позовній заяві, ні у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначила у чому полягає незаконність наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 107 від 11 липня 2022 року та не навела обґрунтування, як скасування даного наказу поновить її права.

Колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування зазначеного наказу не встановлено, тому позовні вимоги про скасування наказу № 107 від 11 липня 2022 року задоволенню не підлягають.

З приводу позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності керівників ЛДЦ та військової частини НОМЕР_1 в частині не поновлення ОСОБА_1 на посаді, колегія суддів вважає їх недоведеним, так як командиром військової частини був виданий наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді, був здійснений запис до її трудової книжки, була визначена заробітна плата та встановлені доплати до неї, тобто відповідачем здійсненні дії по поновленню позивачки на роботі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про незаконне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, колегія суддів встановила наступні обставини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України № 4дск від 18 травня 2022 року у військовій частині НОМЕР_1 були проведені організаційно-штатні заходи, внаслідок яких внесені зміни до штату №6/097, які затверджені 31 травня 2022 року та введені у дію 1 серпня 2022 року, згідно яких посада начальника лабораторії (працівник ЗСУ) була виведена з загального штату військової частини НОМЕР_1 та введено нову посаду - начальник лабораторії (штатна категорія військового звання - майор медичної служби).

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

1 червня 2022 року до відома ОСОБА_1 доведено, що наказом ГУР від 18 травня 2022 року № 4дск (перелік змін до штату від 31 травня 2022 року №222/2/77дск) у військовій частині НОМЕР_1 проводяться організаційно-штатні заходи, унаслідок яких передбачається скорочення посади, яку вона обіймає.

Вказана обставина не заперечувалася позивачкою та підтверджена аркушем бесіди командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , який містить підпис останньої.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про

наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Подібні висновки щодо застосування положень статті 49-2 КЗпП України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20-ц,від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач повідомив, що у військовій частині НОМЕР_1 на час звільнення позивачки була одна вакантна посада - діловода адміністративного відділу.

Перевіряючи доводи позивачки про її можливість зайняти цю посаду, апеляційним судом витребувана посадова інструкція діловода адміністративного відділення.

Згідно кваліфікаційних вимог, які зазначені у посадовій інструкції діловода адміністративного відділення військової частини НОМЕР_1 , затвердженої наказом командира військової частини № 2 від 24 лютого 2022 року, визначено наявність, зокрема, стажу роботи не менше 3 років у сфері діловодства та документообігу.

Позивачка під час апеляційного розгляду не заперечувала, що такого стажу або досвіду роботи не має.

Також апеляційним судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 17 серпня 2022 року № 1673дск та наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 134 від 22 серпня 2022 року на посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 призначена особа, яка має військове звання майора медичної служби.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду було підтверджено, що у військовій частині НОМЕР_1 відбулися організаційно-штатні зміни, у результаті яких посада, яку займала позивачка, була скорочена, а введена посада передбачала зміну штатної категорії, тобто її зайняття можливе особою, яка має військове звання.

Позивачка не заперечувала, що на військовій службі не перебувала та військового звання не має.

При цьому, необхідно враховувати, що вказані зміни відбувалися на час введення на території України воєнного стану у зв`язку із військовою агресією рф.

Під час апеляційного перегляду позивачкою не було зазначено, що у відповідача були наявні інші вакантні посади, на яких вона могла працювати за своїм фахом, досвідом

та освітою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить інших доводів незаконності звільнення ОСОБА_1 29 липня 2022 року.

У позовній заяві позивачка просила стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.

Частина 1 статті 44 КЗпП України передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно наданих суду довідок, ОСОБА_1 при звільненні була виплачена вихідна допомога у розмірі середньо місячного заробітку.

Правових підстав для виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку при розгляді даної справи судом не встановлено, а позивачкою ні у позовній заяві, ні у апеляційній скарзі не наведено.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не містить будь якого обґрунтування та наведення мотивів, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації за затримку заробітної плати.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, недоплачену заробітну плату та компенсацію за затримку заробітної плати.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка просила стягнути заробітну плату за період з 2021 року по 16 травня 2022 року (день поновлення на роботі).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до 16 травня 2022 року не працювала, тому правових підстав для стягнення з відповідача заробітної плати за вказаний нею період колегія суддів не встановила.

Також колегія суддів зазначає, що виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу нормами діючого трудового законодавства не передбачена.

Крім того, під час апеляційного розгляду було встановлено, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення з Лікувально-діагностичного центра МОУ середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 лютого 2021 року по 31 грудня 2021 року у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення її на роботі. Позовна заява була прийнята судом до розгляду і на час апеляційного провадження її розгляд триває.

Враховуючи, що позивачка неодноразово зверталася до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за невиконання рішення суду про поновлення її на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України (справи № 361/4165/20, 361/9667/21, 361/9631/21), вона обізнана, що за невиконання рішення суду про поновлення особи на роботі відповідальність роботодавця наступає у вигляді сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дії учасників приватно-правових правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певним стандартам поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення.

Поведінка позивачки, яка у листопаді 2021 року подала позовну заяву про стягнення з відповідача середнього заробітку на за час невиконання рішення суду, звертаючись до суду з даним позовом, заявила вимоги про стягнення заробітної плати за цей же період, не повідомивши про наявність у суді іншого спору, на думку колегії суддів, вказаним стандартам не відповідає.

Також позивачка вважала, що їй виплачена заробітна плата не у повному обсязі, так як постановою Кабінету Міністрів України були збільшені розміри заробітної плати медичним працівникам, однак встановлена їй з 16 травня 2022 року заробітна плата не відповідала встановленому Кабміном розміру, тому просила стягнути недоплачену заробітну плату з 16 травня 2022 року по 1 серпня 2022 року та компенсацію за затримку заробітної плати.

При цьому позивачкою не було наведено будь-якого розрахунку.

Вказані обставини також судом першої інстанції не перевірялися.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» установлено, що розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше 20000 гривень лікарям (крім лікарів-інтернів) та професіоналам з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я; на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

Позивачка під час апеляційного перегляду не заперечувала, що вона не є лікарем і відповідної освіти не має.

При цьому позивачкою ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані документи, які підтверджують її освіту.

Позивачкою апеляційному суду надана копія сертифікату лікаря-спеціаліста, спеціалізація: клінічна лабораторна діагностика, виданого Українською військово-медичною академією Міністерства оборони України 14 червня 2012 року, який був дійсний до 14 червня 2017 року.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 385 від 28 жовтня 2002 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 листопада 2002 року за № 892/7180, затверджений перелік закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я.

У редакції на час виникнення спірних правовідносин, у переліку посад професіоналів з вищою немедичною освітою наявна посада лаборант клінічної діагностики, спеціальність «Клінічна лабораторна діагностика».

Однак, позивачкою не надано документів, які підтверджують її допуск до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я на час поновлення на роботі, враховуючи, що термін дії її сертифікату закінчився 14 червня 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати, а також компенсації за затримку виплати заробітної плати є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції у рішенні не навів мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації за затримку заробітної плати, однак прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду в цій частині підлягає викладенню у редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на невиплату позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально побутових питань, коли вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а також заробітної плати з січня 2022 року по 28 липня 2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально побутових питань за період трудових правовідносин сторін, а також про стягнення заробітної плати з січня 2022 року по 15 травня 2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року, не були заявлені у позовній заяві та не були предметом судового розгляду, а відтак не підлягають розгляду і апеляційним судом.

Оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено, що позивачка була незаконно звільнена з займаної посади, а також, що при звільненні їй не були виплачені всі належні суми, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 754/3434/19, є необґрунтованими, так як обставини справи, які були предметом розгляду Верховного Суду, не є подібними до обставин даної справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації за затримку заробітної плати змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в цій частині у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук