ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 757/45446/21-ц

провадження № 61-2505св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Лупейко Олександр Васильович, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у складі судді Волкової С. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу.

В обґрунтування позову посилалась на те, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» 13 червня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDN535 на суму 17 000,00 доларів СШАпід 8% річних, а 14 червня 2013 року - депозитний договір № SAMDN353 від на суму 15 000,00 доларів США під 8% річних.

Указані депозитні договори за типовими формулярами укладались у м. Сімферополі у філії «Кримське регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк».

21 жовтня 2014 року позивачка звернулась до банку із вимогою про повернення коштів за вказаними депозитними вкладами, однак у задоволенні цієї вимоги було відмовлено з підстав обмеження проведення фінансових операцій в АР Крим із-за окупації.

Вважає, що зазначені обставини не можуть бути підставою для неповернення їй грошових коштів, оскільки договори банківського вкладу були укладені нею не з філією в АР Крим, а з АТ КБ «ПриватБанк» як з юридичною особою.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь:

- грошові кошти за договором про депозитний вклад від 13 червня 2013 року № SAMDN535, а саме: суму вкладу у розмірі 17 000,00 доларів США, 342,79 доларів США - процентів за три місяці строку дії вкладу, 10 761,96 доларів США - процентів за період після закінчення строку дії договору до 15 серпня 2021 року, 4 021,27 доларів США - 3 % річних, 40 177 654,39 грн - пені;

- грошові кошти за договором про депозитний вклад від 14 червня 2013 року № SAMDN353, а саме: суму вкладу у розмірі 15 000,00 доларів США, 9 485, 76 доларів США - процентів за період після закінчення строку дії договору до 15 серпня 2021 року, 3 557,16 доларів США - 3% річних, 35 438 572,10 грн - пені.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем надані достатні докази на підтвердження факту розірвання 17 вересня 2013 року договорів банківського вкладу за заявами позивачки, а також докази перерахування депозитних коштів на інші рахунки позивачки, відкриті в результаті укладення інших договорів, які не є предметом спору у справі.

При цьому суд зазначив, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вимогами про стягнення з банку процентів, 3% річних, пені, пов`язувала указані вимоги із вимогами про стягненням з відповідача коштів за договорами про депозитні вклади. Оскільки у суду відсутні підстави для стягнення заборгованості за депозитними договорами, тому й відсутні підстави для задоволення інших вимог.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лупейка О. В. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

03 квітня 2024 року від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

13 березня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що згідно з договором № SAMDN535 «Стандарт» від 13 червня 2013 року ОСОБА_1 передала банку грошові кошти у сумі 17 000,00 доларів США на строк 93 дні, із нарахуванням 8% річних; період нарахування процентів по вкладу 1 місяць, мінімальний строк вкладу 3 місяці.

Банк за умовами укладеного договору відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад та проценти по вкладу.

Згідно з договором № SAMDN353 «Стандарт» від 14 червня 2013 року ОСОБА_1 передала банку грошові кошти у сумі 15 000,00 доларів США на строк 93 дні, із нарахуванням 8% річних; період нарахування процентів по вкладу 1 місяць, мінімальний строк вкладу 3 місяці.

Банк за умовами укладеного договору відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_2 , на який зараховується вклад та проценти по вкладу.

Згідно пункту 6 вказаних договорів 3 місяці - це мінімальний строк вкладу, після закінчення якого ОСОБА_1 може забрати вклад та отримати нараховані проценти.

Відповідно до пункту 7 договорів сторони погодили, якщо у разі закінчення тримісячного строку вкладник не заявив банку про бажання повернути власні кошти, вклад автоматично продовжується ще на 3 місці.

17 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою № 406450933 про розірвання договору № SAMDN535 від 13 червня 2013 року та заявою № 406464769 про розірвання договору № SAMDN353 від 14 червня 2013 року, у яких просила розірвати указані договори та виплатити суми, що належать їй за договорами, з умовами розірвання вкладу ознайомлена, згодна. Копії зазначених заяв долучені до матеріалів справи.

Згідно з довідками АТ КБ «Приватбанк» б/н від 29 жовтня 2021 року:

- угода № SAMDN535 (рахунок № НОМЕР_3 ) із датою відкриття: 13 червня 2013 року, валютою: долари США, сумою, на яку відкривався договір: 17 000,00 доларів США, розірвано 17 вересня 2013 року, кошти у сумі 17 346,47 доларів США переведено на рахунок № НОМЕР_4 (угода № SAMDN7276);

- угода № SAMDN353 (рахунок № НОМЕР_2 ) із датою відкриття: 14 червня 2013 року, валютою: долари США, сумою, на яку відкривався договір: 15 000,00 долари США, розірвано 17 вересня 2013 року, кошти у сумі 15 000,00 доларів США переведено на рахунок № 3510 (угода № SAMDN0238).

На підтвердження факту розірвання ОСОБА_1 17 вересня 2013 року договору № SAMDN535 (рахунок № 4526) та переведення коштів на інший рахунок позивачки № НОМЕР_4 суду надано: платіжне доручення від 17 вересня 2013 року на суму 17 346,47 доларів США, скріншот з внутрішньо банківського комплексу (системи обліку рахунків та коштів) на підтвердження: 1) зарахування 13 червня 2013 року грошових коштів у сумі 17 000,00 доларів США на депозитний рахунок № 4526 (рахунок синтетичного обліку коштів позивача № 7157) - «до вкладу за договором № SAMDN535», 2) перерахування 17 вересня 2013 року залишку коштів у сумі 17 346,47 доларів США з рахунку № НОМЕР_1 (рахунок синтетичного обліку коштів позивача № 7157) на рахунок № НОМЕР_4 (рахунок синтетичного обліку коштів позивача № 7012), виписку з синтетичного обліку коштів ОСОБА_1 № 7157 за 17 вересня 2013 року.

На підтвердження факту розірвання ОСОБА_1 17 вересня 2013 року договору № SAMDN353 (рахунок № НОМЕР_2 ) та переведення залишків коштів на інший рахунок позивача № 2179 суду надано: скріншот з внутрішньо банківського комплексу (системи обліку рахунків та коштів) на підтвердження 1) зарахування 14 червня 2013 року грошових коштів у сумі 15 000,00 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_2 (рахунок синтетичного обліку коштів позивача № 7157) - «до вкладу за договором № SAMDN353», 2) зарахування 17 вересня 2013 року коштів у сумі 15 000,00 доларів США з договору № SAMDN353 на договір SAMDN238 (рахунок № НОМЕР_5 ), 3) перерахування 17 вересня 2013 року залишку коштів у сумі 305,28 доларів США з договору № SAMDN353 на рахунок № НОМЕР_4 (рахунок синтетичного обліку коштів позивача № 7012), виписку по рахунку позивача № НОМЕР_5 (депозитний договір № SAMDN0238 від 17 вересня 2013 року) за період з 01 січня 2012 року по 28 грудня 2022 року; платіжне доручення від 17 вересня 2013 року на суму 305,28 доларів США, копію другої сторінки договору № SAMDN0238 від 17 вересня 2013 року.

Встановлено, що баланс по рахунках ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (договір № 4526), № 9714 (договір № SAMDN353) складає 0, 00 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором,- зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN535, на виконання якого позивачкою на рахунок внесено 17 000,00 доларів США під 8% річних.

Крім цього, 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN353, на виконання якого на рахунок позивачкою внесено 15 000,00 доларів США під 8% річних.

Встановлено, що за депозитними договорами № SAMDN535 від 13 червня 2013 року та № SAMDN353 від 14 червня 2013 року банком виконано зобов`язання та виплачено суми вкладів разом з нарахованими відсотками шляхом перерахування зазначених грошових коштів на інші банківські рахунки позивачки (№ НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 ), відкриті в результаті укладення інших договорів (№ SAMDN7276, № НОМЕР_6 ), які не є предметом спору у справі. Вимоги про стягнення грошових коштів з банківських рахунків № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 позивачка в межах цієї справи не заявляла.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог оскільки позивачкою не доведено порушення її прав відповідачем.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що заяви від 17 вересня 2013 року про розірвання договорів нею не оформлювались колегія суддів відхиляє, оскільки останньою не надано доказів, які б спростовували факт підписання нею вказаних заяв.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Лупейко Олександр Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов