справа № 761/1637/23
головуючий у суді І інстанції Фролова І. В.
провадження № 22-ц/824/5189/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») у січні 2023 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 09 вересня 2008 року станом на 30 листопада 2022 року у розмірі 25 968,19 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 181 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 22 787,19 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 2 684 грн.

На обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 09 вересня 2008 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з умовами вказаного договору відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3 500 грн, у подальшому розмір кредитного ліміту був зменшений до 00,00 грн.

Однак, відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, заборгованість не погашає, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість за кредитним договором, яку банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позовну заяву А КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 09 вересня 2008 року у розмірі 3 181 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 328,79 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 09 вересня 2008 року у розмірі 3 181 грн (заборгованість за тілом кредиту) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 22 787,19 грн, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» не дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Істамова В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, оскільки у цій справі сторони не заперечували факт укладення кредитного договору від 09 вересня 2008 року.

Посилання суду першої інстанції на те, що банк порушив положення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомивши позичальника про умови кредитування та не погодивши з ним такі умови, не містять правового обґрунтування, оскільки відповідач не з`являвся до суду першої інстанції не заперечував проти позову, не спростував факт підписання довідки про умови кредитування, про погодження з нею таких умов кредитування, не заперечував проти нарахованих процентів за прострочений кредит.

Відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема на погашення заборгованості.

У цій справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами договору. Порядок нарахування відсотків сторони погодили в Тарифах і Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Щодо правової позиції відповідача

Станом на день ухвалення постанови апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

З Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №90110146 від 07 березня 2023 року за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА місце проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 22 листопада 1990 року по теперішній час (а.с. 57).

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Апеляційний суд направляв на зареєстровану адресу відповідача:

повідомлення від 30 жовтня 2023 року разом з копіями ухвали про призначення розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційної скарги та доданих до неї документів (а.с. 93,94),

повідомлення від 01 квітня 2024 року разом з копіями ухвали про призначення розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційної скарги та доданих до неї документів (а.с. 96).

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, надіслана апеляційним судом кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.97).

Таким чином, апеляційний суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено пунктами 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, апеляційний суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо апеляційної скарги.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року оскаржується в апеляційному порядку тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому і переглядається лише в цій частині.

Судом установлено, що 09 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт на картковий рахунок у сумі 3 500 грн, у подальшому розмір кредитного ліміту був зменшений до 00,00 грн.

У анкеті-заяві позичальника від 09 вересня 2008 року зазначено, що видано відповідачу кредитну картку «Універсальна».

Договір між сторонами становить підписана відповідачем заява, Умови та правила надання банківських послуг, та Тарифи Банку.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract» «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.

З долученого до справи розрахунку встановлено, що отриманий кредит відповідач за умовами договору не сплачував, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 вересня 2008 року станом на 30 листопада 2022 року у розмірі 25 968,19 грн, що складається із заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 181 грн та заборгованості за відсотками - 22 787,19 грн.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Встановивши обставини підписання ОСОБА_1 заяви від 09 вересня 2008 року, отримання ним кредитної картки № НОМЕР_1 та грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, часткового повернення суми кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про виникнення між сторонами кредитних відносин та відповідно виникнення у позичальника обов`язку повернути отриманий кредит.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного висновку, суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданим до позовної заяви Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відповідач ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до саме цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів погодження сторонами умов щодо розміру відсотків за користування кредитом. Суд відхилив доводи позивача про те, що він погодився з розміром відсотків, які визначені сторонами у анкеті-заяві.

Колегія суддів вважає зазначені висновки помилковими з огляду на таке.

У постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 358/384/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 724/970/20 Верховний Суд дійшов таких висновків:

- у справі № 382/327/18-ц Верховний Суд урахував, що у довідці про умови кредитування, яка підписана позичальником, визначено розмір відсотків за користування кредитом, а тому вони підлягають стягненню. Оскільки у довідці не встановлено розмір пені, штрафу та комісійних, у їх стягненні слід відмовити;

- у справі №358/384/19 Верховний Суд зауважив, що судами не було враховано, що підписана відповідачем довідка про умови кредитування від 17 березня 2011 року містить інформацію щодо пені за несвоєчасність погашення заборгованості та штрафів. Пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог у цій частині, крім витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, також послався на вказану довідку про умови кредитування та надав розрахунок заборгованості відповідача за договором від 17 березня 2011 року;

- у справі №534/1072/18-ц Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій також визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Судом установлено, що у заяві від 18 червня 2008 року сторонами погоджено проценти за користування кредитом у розмірі 3 проценти на місяць на суму залишку заборгованості;

- у справі №284/157/20 Верховний Суд зауважив, що суди не звернули уваги на наявний у матеріалах справи підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, в якому також визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Суди у порушення вимог статей 81, 367, 374 ЦПК України не врахували те, що оскільки сторонами було погоджено, зокрема процентну ставку, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, то суду слід було визначити й стягнути таку заборгованість відповідно до положень закону та підписаних відповідачем анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту;

- у справі №724/970/20 Верховний Суд не погодився з висновком суду, що надані банком, докази взагалі не містили умов, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), оскільки апеляційний суд у порушення вимог статей 89, 264-265, 382 ЦПК України не звернув уваги на те, що у довідці про умови кредитування від 27 вересня 2010 року, зазначено розмір процентної ставки - 3 проценти, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення (до 25 числа місяця, наступного за звітним), вказано розмір комісії на залишок заборгованості, а також розмір пені та штрафу за порушення умов договору. Підписавши заяву та довідку, які є складовими частинами кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання.

На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі процентів за користування кредитними коштами, АТ КБ «ПриватБанк» окрім анкети-заяви, надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 09 вересня 2008 року станом на 30 листопада 2022 року, довідку про умови кредитування, довідку про видачу кредитної картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , виписку про рух коштів по рахунку позичальника ОСОБА_1 , де зазначено кредитний ліміт, номер кредитної картки та процентна ставка, за якою здійснювалося нарахування відсотків за користування кредитними коштами, - 3% та підтверджується часткове повернення позичальником кредитних коштів.

Зазначені докази у своїй сукупності підтверджують використання позичальником кредитної картки «Універсальна» та погодження ним умов кредитування, з визначеним у заяві розміром відсотків 3 % на місяць (а.с. 22).

ОСОБА_1 не заперечував отримання ним кредитної картки «Універсальна» та погодження умов кредитування, не спростовував відповідними доказами наявність заборгованості як за тілом кредиту, так і за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами.

Перевіривши розрахунок наданий АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд встановив, що не зважаючи на те, що у колонці 9 (Нараховано відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом) та колонці 10 (Нараховано відсотків на залишок простроченої заборгованості за кредитом) вказано розмір відсотків відповідно 36 та 72, сам розрахунок здійснений банком виходячи з розміру відсотків, який погоджений позичальником - 3%.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17, від 06 травня 2020 року у справі № 358/384/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 724/970/20, а тому дійшов помилкового висновку про те, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» не дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом.

Оскільки суд першої інстанції повно встановив обставини справи, але внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та погоджених сторонами умов кредитування, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», а отже наявність підстав для скасування заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за відсотками за користування кредитом та прийняття в цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за відсотками за користування кредитом у розмірі 22 787 грн 19 коп. за період з 09 вересня 2008 року по 30 листопада 2022 року.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові 17 листопада 2021 року у справі № 709/86/21 (провадження № 61-8987св21).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, а також в частині розподілу судових витрат.

Щодо судових витрат

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн, всього 6 710 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та в частині розподілу судових, - скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 22 787 (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят сім) гривень 19 копійок.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні та за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень, всього 6 710 (шість тисяч сімсот десять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська