Справа №:755/1730/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд змінити розмір аліментів, які стягуються зі ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з цією позовною заявою і до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням суду було розірвано шлюб між сторонами. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн, починаючи з 25 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що розмір аліментів, який був визначений рішенням суду, значно менший ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Стверджує, що відповідач приховує свої доходи та місце роботи, припинив спілкування з дитиною, уникає виконання рішення суду. За доводами позову, дитина перебуває на повному утриманні позивача, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01 січня 2024 року складає 200 673,00 грн, а розмір витрат на утримання сина сторін значно зріс. Також позивач зазначає, що син навчається в ліцеї, відвідує гуртки, професійно займається плаванням, відвідував приватних вчителів, що потребує додаткових коштів. При цьому відповідач аліментів нікому не платить, стягнень за виконавчими документами не проводиться, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має. Позивач зазначає, що оскільки сторони не дійшли домовленості з приводу виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини, а відповідач має офіційний дохід, перебуваючи в лавах ЗСУ, позивач має право на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем за зареєстрованим місцем проживання отримано не було, конверт разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та додатками повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Судом установлено, що сторони з 03 серпня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року.

Сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року у справі №755/29486/13-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти у розмірі 1 000,00 грн, починаючи з 25 листопада 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі цього рішення 30 жовтня 2019 року було видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні в Броварському ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ВП НОМЕР_4.

Згідно розрахунку заборгованості за виконавчим листом №755/29486/13-ц, станом на 01 січня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів на утримання сина становить 133 782,00 грн.

Зі змісту постанови державного виконавця від 11 січня 2024 року у ВП НОМЕР_4 вбачається, що боржник ОСОБА_2 отримує дохід у Військовій частині НОМЕР_1 та станом на 01 січня 2024 року борг, штраф та витрати виконавчого провадження складають 200 673,00 грн.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17 (провадження № 61-37490св18), від 11 вересня 2019 року у справі №662/64/18 (провадження № 61-41266св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц (провадження № 61-20737св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 466/4009/18 (провадження № 61-10529св19), від 27 травня 2020 року у справі №128/373/18 (провадження № 61-43813св18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено у 2024 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років в розмірі 3 196,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що від моменту подання позову про стягнення аліментів витрати на дитину значно зросли, до недавнього часу відповідач приховував свої доходи та місце роботи, припинив спілкування з дитиною і змінив контактні дані для уникнення виконання судового рішення, має заборгованість зі сплати аліментів. При цьому позивач зазначає, що відповідач має офіційний дохід, перебуваючи в лавах ЗСУ, у зв`язку з чим позивач має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, а саме визначити розмір аліментів у частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Разом із тим, позивач не подала до суду жодного доказу на підтвердження як власних доходів, так і доказів реальних витрат на дитину, збільшення їх розміру.

Згідно постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, виданої 11 січня 2024 року, боржник ОСОБА_2 отримує дохід у військовій частині НОМЕР_1 .

Разом із тим, матеріали справи не містять жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження розміру доходу, який отримує відповідач, клопотання про витребування відповідних доказів позивачем до суду подано не було.

Також матеріали справи не містять доказів того, який дохід отримував відповідач на час ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року у справі №755/29486/13-ц такі обставини встановлені не були.

Отже позивачем не надано доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача з часу ухвалення судом заочного рішення про стягнення аліментів - 13 лютого 2014 року на час звернення з даним позовом до суду - 26 січня 2024 року. Таким чином, з поданих позивачем доказів суд позбавлений можливості встановити як розмір доходу, який відповідач отримував на час ухвалення судом заочного рішення про стягнення аліментів на дитину, так і розмір його доходу на час звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів, щоб зробити обґрунтований висновок про зміну матеріального стану відповідача в бік збільшення.

Також матеріали справи не містять доказів погіршення матеріального стану позивача.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про зміну розміру аліментів, оскільки позивачем не доведено доказами, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову відмовлено, відшкодування судових витрат не здійснюється.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 7, 8, 141, 150, 180, 182, 183, 184, 192 Сімейного кодексу України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 193, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про зміну розміру аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: