Провадження № 22-ц/812/1256/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 серпня 2024 року м. Миколаїв

справа № 473/2093/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Прибужанівської сільської ради

Вознесенського району Миколаївської області

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 28 червня 2024 року під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня,

за заявою

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Снігир Тетяни Анатоліївни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

В квітні 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника звернувся до суду з позовом до Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в якому просив визнати недійсним рішення Прибужанівської сільської ради №17 від 17 листопада 2023 року про припинення оренди за договором оренди землі, укладеним 09 березня 2006 року між приватним підприємцем (фізичною особою-підприємцем) ОСОБА_2 та Вознесенською районною адміністрацією Миколаївської області. Визнати за ОСОБА_1 право оренди земельної ділянки загальною площею 284,82 га в межах території Прибужанівської сільської ради і межує з землями державної власності відповідно до плану земельної ділянки та належить Прибужанівській сільській раді на умовах договору оренди від 09 березня 2006 року № 302, укладеного з Вознесенською районною адміністрацією Миколаївської області в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк дії договору до 09 березня 2031 року.

В червні 2024 року представник позивача - адвокат Снігир Т.А., звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони Прибужанівській сільській раді Вознесенського району Миколаївської області вчиняти дії, спрямовані на передачу у володіння та користування третім особам земельної ділянки, загальною площею 284,82 га, у тому числі під ставками 249,61 га, під штучними водотоками 4,09 га, під гідроспорудою 2,63 га, під пасовищами 28,49 га в межах території Прибужанівської сільської ради і межує з землями державної власності відповідно до плану земельної ділянки та належить Прибужанівській сільській раді Вознесенського району Миколаївської області та заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки.

Заяву мотивувала тим, що між сторонами існує спір про право позивача на спадщину, а саме про право позивача на оренду земельної ділянки загальною площею 284,82 га в межах території Прибужанівської сільської ради із земель водного фонду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( риборозведення), на умовах договору оренди землі.

Рішенням Прибужанівської сільської ради №17 від 17 листопада 2023 року було припинено право оренди земельної ділянки загальною площею 284,82 га, визнання права на спадщину. Також відповідачем вирішено здійснити державну реєстрацію припинення зазначеного права оренди земельної ділянки.

Посилаючись на те, що відповідач може розпорядитися земельною ділянкою в будь який момент, в тому числі шляхом передачі її в користування третій особі, то невжиття зазначених заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушуваних чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 червня 2024 року заяву задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна земельної ділянки 284,82 га, у тому числі під ставками 249,61 га, під штучними водотоками 4,09, під гідроспорудою 2,63 га, під пасовищами 28,49 га в межах території Прибужанівської сільської ради і межує з землями державної власності відповідно до плану земельної ділянки та належить Прибужанівській сільській раді Вознесенського району Миколаївської області.

Ухвала суду мотивована тим, що матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існує спір щодо права позивача на оренду земельної ділянки загальною площею 284,82 га в межах території Прибужанівської сільської ради.

Враховуючи доведеність факту наявності між сторонами спору, суть позовних вимог, беручи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, суд приходить до висновку про співмірність та відповідність виду забезпечення позову, у зв`язку з чим вважає за потрібне задовольнити заяву частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Прибужанівська сільська рада посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час вирішення питання про забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

При зверненні до суду з заявою про забезпечення позову мають бути надані докази необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21.11.2018 року справа №752/6255/18). Однак, жодних обґрунтованих доводів з підтвердженням їх відповідними доказами стороною не надано.

Апелянт вважає, що заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях і не містить викладу обставин та доказів щодо наміру відповідача розпоряджатись спірною земельною ділянкою. Більш того, спірна земельна ділянка як на дату укладення договору оренди так і на теперішній час є не сформованою в силу статті 79-1 Земельного кодексу України. Так, відповідно до даної статті, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Спірна земельна ділянка не пройшла державну реєстрацію, вона не має кадастрового номеру, відомості про неї відсутні як в Державному земельному кадастрі так і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відсутність кадастрового номеру та відомостей в реєстрах підтверджується відмовою державного реєстратора у виконанні оскаржуваної ухвали суду.

Відтак, земельна ділянка, яка була предметом договору оренди від 09 березня 2006 року № 302, укладеного з Вознесенською районною адміністрацією Миколаївської області та ОСОБА_2 об`єктом цивільних прав наразі не є.

Отже, доводи позивача є лише припущеннями, які не вказують про можливість утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову та не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу представник позивача подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що апеляційна скарга не містить роз`яснення яка саме норма процесуального права порушена і в чому полягає невідповідність оскаржуваної ухвали конкретній нормі ЦПК України. Аргументація апелянта зводиться виключно до аналізу норм матеріального права, дія яких не поширюється на правовідносини сторін ні по суті спору, ні у питаннях забезпечення позову.

Представник відповідача помилково посилається на норму статті 79-1 ЗК України, якою Земельний кодекс був доповнений Законом України від 07 липня 2011 року №3613-VI. Зазначена норма, не має зворотної сили в часі та відповідно не може бути застосована до земельної ділянки, яка на дату набуття чинного Закону №3613- VI вже була сформована, на підставі законодавства, чинного на час виникнення права оренди.

Не заслуговує на увагу і посилання відповідача на відмову державного реєстратора у виконанні ухвали про забезпечення позову. Зазначена обставина не існувала на момент прийняття оскаржуваної ухвали, а технічна неможливість виконання заходів із забезпечення позову не вказує на те, що сама ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права. Більш того, повернення ухвали без виконання, спростовує доводи апелянта про порушення чи обмеження вказаною ухвалою прав відповідача, як власника земельної ділянки.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Вони повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується рекомендованими поштовими відправленнями та реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи (а.с.27,35,36). Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. За такого, їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Згідно з частиною 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалене за відсутності учасників справи, повне судове рішення складене 08 серпня 2024 року, датою ухвалення рішення є 08 серпня 2024 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони Прибужанівській сільській раді Вознесенського району Миколаївської області вчиняти дії, спрямовані на передачу у володіння та користування третім особам земельної ділянки, загальною площею 284,82 га, у тому числі під ставками 249,61 га, під штучними водотоками 4,09 га, під гідроспорудою 2,63 га, під пасовищами 28,49 га в межах території Прибужанівської сільської ради і межує з землями державної власності відповідно до плану земельної ділянки та належить Прибужанівській сільській раді Вознесенського району Миколаївської області та заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки, заявник посилалась на те, що між сторонами існує спір про право позивача на спадщину, а саме про право позивача на оренду зазначеної земельної ділянки. Водночас, відповідач може розпорядитися земельною ділянкою в будь який момент, в тому числі шляхом передачі її в користування третій особі. Тому невжиття зазначених заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушуваних чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість наведених у ній доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При розгляді заяв про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, їх співмірність та чи невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист. При цьому суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

По суті забезпечення позову є встановленням судом тимчасових обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні ґарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Проте, ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову наведеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Рішення суду про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову, обґрунтовані виключно тим, що з наявних у матеріалах справи документів вбачається доведеність факту наявності між сторонами спору.

При цьому, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову. Судом першої інстанції не встановлено обставин на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду.

Не надано таких доказів і позивачем.

Між тим, самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18.

Отже, задовольняючи частково заяву позивача про забезпечення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував вимог зазначених процесуальних норм та не обґрунтував припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі.

Водночас, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не може застосовуватись висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 липня 2023 року справа № 493/1452/22, на який посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки правовідносини у справі, яка переглядалась Верховним Судом, порівняно з даною справою, не є подібними.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в своїй практиці неодноразово зазначав, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У зазначеній справі № 493/1452/22, предметом спору якої було припинення права оренди відповідача на земельну ділянку та визнання права оренди позивача, судами встановлено на підставі інформаційної довідки, наданої позивачем, що відповідач щороку оформлював договори оренди землі потім їх розривав, а в наступному знову з`являються незаконні договори оренди землі відносно земельної ділянки, яка раніше була передана в оренду позивачу.

Разом з тим, у справі, що переглядається, позивач не надав будь яких доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність фактичних обставин зі справою на яку посилається позивач.

Ураховуючи, що при вирішенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанцій порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскаржувана ухвала відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Снігир Т.А. про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 червня 2024 року скасувати, та постановити нове судове рішення.

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Снігир Тетяни Анатоліївни, про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року.