Справа № 522/9755/24
Провадження № 2-с/522/164/24
УХВАЛА

про скасування судового наказу

31 липня 2024 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Свячена Ю.Б. розглянувши заяву від 29 липня 2024 року представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про скасування судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року (суддя Косіцина В.В.) з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» було стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 18308,02 грн. та суму сплаченого судового збору 302,80 грн.

29 липня 2024 року від представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява про скасування судового наказу від 21 червня 2024 року (суддя Косіцина В.В.).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2024 року, заява про скасування судового наказу розподілена судді Свяченій Ю.Б. для подальшого розгляду.

Вивчивши матеріали наказного провадження та заяву представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , суд приходить до наступних висновків.

За ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

У заяві про скасування судового наказу представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , зазначає, що у суду були наявні підстави для відмови у видачі судового наказу, оскільки судом раніше вже був виданий наказ по частині вимог, за якими заявник просить видати судовий наказ. У заяві про видачу судового наказу ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» просило стягнути заборгованість за надані водоканалом послуги у розмірі 18308,02 грн за період з 01.07.2021 року по 31.05.2024 року. Однак, 02 жовтня 2023 року Приморським районним судом м.Одеси було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 18210,31 грн, причому стягнення відбувалося за період з 01.10.2020 року по 31.08.2023 року. Тому судовий наказ, на думку заявника підлягає скасуванню, оскільки раніше вже був виданий судовий наказ по частині вимог, за якими видано оспорюваний судовий наказ. Хоча 25.12.2023 року було скасовано судовий наказ від 02 жовтня 2023 року, однак заявник повторно звертався до Приморського районного суду м. Одеси з аналогічною заявою про видачу судового наказу. 07 серпня 2020 року та 01 лютого 2021 року судові накази були видані та знов скасовані ухвалами Приморського районного суду м.Одеси від 09.09.2020 року та 23.02.2021 року відповідно. Проте, не зважаючи на те, що між сторонами існує спір щодо правомірності нарахування ТОВ «Інфокс» плати за надання послуг водопостачання та водовідведення, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» знов звертається до суду з заявою про видачу судового наказу з вимогами, які на думку представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 є незаконними. Крім того, як зазначено у заяві, у ОСОБА_1 наявне право на неоплату вартості комунальних послуг у період з 22.08.2022 року по 31.05.2023 року. В зв`язку з вищезазначеним, заявник просить скасувати судовий наказ від 21 червня 2024 року по справі №522/9755/24 та стягнути з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 ЦПК України, у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що з тексту заяви про скасування судового наказу вбачається спір про право, а про існування судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року ОСОБА_1 стало відомо лише 17 липня 2024 року, суддя вважає за можливе поновити ОСОБА_1 строк для подання заяви про скасування судового наказу, скасувати судовий наказ та роз`яснити можливість звернення до суду із заявою в порядку спрощеного позовного провадження.

Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За змістом положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Суд звертає увагу на той факт, що відповідно до частини першої ст. 42 ЦПК України, сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як заява про скасування судового наказу розглядається в порядку наказного провадження.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулося до суду в порядку наказного провадження, в якому передбачено спрощене судове провадження. Заява про скасування судового наказу також подана у порядку наказного провадження

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (ч. 2 ст. 42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України "Наказне провадження". Вказаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені боржником.

Суддя зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, при цьому, в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони по справі. Отже стягувач за правилами наказного провадження буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

Із зазначених норм матеріального права та процесуальних норм встановлено, що судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин 3 та 8 ст.141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України.

Разом з тим, ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався би обов`язок відшкодування боржнику судових витрат. Отже, судові витрати підлягають розподілу тільки за результатами розгляду справи. У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні. Отже саме по собі звернення кредитора (стягувача) з такою заявою до суду про видачу судового наказу не свідчить про необґрунтованість дій останнього (зловживання своїми правами), що могло б бути підставою для стягнення судових витрат, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту норм ЦПК України заявник позбавлений можливості заперечувати проти вимог боржника, що стосуються відшкодування витрат на правничу допомогу.

Однак боржник не позбавлений права стягнути відповідні витрати з стягувача (заявника) в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. 42, 133, 137, 141, 160, 164, 170, 171 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із заявою про скасування судового наказу.

Заяву від 29 липня 2024 року представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про скасування судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року задовольнити частково.

Скасувати судовий наказ Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 18308 (вісімнадцять тисяч триста вісім) гривень 02 копійки та суму сплаченого судового збору 302 (триста дві) гривні 80 копійок.

У стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок відмовити.

Роз`яснити заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Б. Свячена