Провадження №2/523/58/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Орлова В.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 758/13676/23 за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Онищенко В.Г. в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 30.01.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який 20.01.2023 року було розірвано. За період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне рухоме та нерухоме майно, а саме:

?Нерухоме майно житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 45 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м;

?Рухоме майно: автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Оскільки, вказане майно було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, а тому таке належить сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Після розірвання шлюбу між сторонами велися перемовини щодо поділу спільно придбаного майно, однак, в жовтні 2023 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_4 про те, що він здійснив продаж автомобіля марки автомобіль марки «Hyundai Sonata», у зв`язку чим позивачка вважає, що вона має право на компенсацію вартості 1/2 вказаного автомобіля. Згідно даних з відкритих сайтів продажу авто https://auto.ria.com, ринкова вартість подібного авто на даний час становить 9000,00 дол. США, що в еквіваленті складає 342000,00 грн.

Окрім того, у вказаному позові представник позивачки зазначає про те, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 інвестували кошти в житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира купувалася на етапі будівництва, а тому для проведення ремонту потрібні були кошти, яких у подружжя не було. У зв`язку з чим позивачкою було взято в кредит грошові кошти в розмірі 319300,00 грн., які були витрачені виключно в інтересах сім`ї, а саме на ремонт квартири. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 продовжує виплачувати кредитні кошти. Так, станом на 16.10.2023 року позивачкою було виплачено тіло кредиту у розмірі 143182,36 грн. та нараховані банком відсотки у розмірі 144617,64 грн. Відповідач, достеменно знаючи, що кредитні кошти було витрачено на ремонт їхньої спільної квартири, відмовляється в добровільному порядку компенсувати позивачці частину коштів.

У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким :

?Визнати житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

?Порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

?Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 171000, 00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску.

?Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частину кредитних зобов`язань перед АТ «ОТП Банк» в сумі 159650,00 грн. та 1/2 частину сплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 72308,82 грн.

Суд констатує, що відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив частково. Так, обґрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначає про те, що продаж спірного автомобіля марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску він здійснив у сумі 320000,00 грн., у зв`язку з чим не заперечує щодо виплати позивачці компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля у сумі 160000,00 грн. Щодо позовних вимог про поділ спільного нерухомого майна, а саме житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , то відповідач у відзиві на позовну заяву також підтвердив той факт, що вказана квартира також є спільним майном подружжя та не заперечує проти здійснення її поділу.

Однак, щодо кредитних зобов`язань перед АТ «ОТП Банк», то відповідач проти позовних вимог в цій частині заперечив в повному обсязі, оскільки про наявність Кредитного договору № від довідався тільки в ході розгляду даної справи та цільове призначення взятих кредитних коштів йому невідомо, оскільки станом на 25.09.2021 року ремонт у спірній квартирі був повністю здійснений. А тому, вказаний кредит не можна вважати таким, що укладений в інтересах сім`ї.

Суд констатує, що представником позивача ОСОБА_5 було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому представник позивача зазначила про те, що 05.07.2021 року ОСОБА_4 отримала кредиту в АТ «ОТП Банк» згідно Кредитного договору № . Згідно Довідки АТ «ОТП Банк» за період з 05.07.2021 року 15.09.2021 року позивачка сплатила тіло кредиту у розмірі 250000,00 грн. та нараховані проценти у розмірі 8841,75 грн. Оскільки, отриманих кредитних коштів не вистачало на закінчення ремонту, придбання меблів та техніки у квартиру. було прийнято рішення, »тримати ще один кредит, яким погасити наявну заборгованість по існуючому кредиту, а решту коштів витратити на придбання меблів та техніки у квартиру. Саме тому, 15.09.2021 року позивачкою із АТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № у сумі 319300,00 грн., з яких того ж дня 247228,46 грн. було внесено на погашення заборгованості по Кредитному договору № від 05.07.2021 року.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 10.01.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Просила суд ухвалити рішення, яким задовольнити даний позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив в частині викладеній ним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

По справі встановлено, 30.01.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який 20.01.2023 року було розірвано, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3 від 30.01.2019 року, та копією Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_4 від 20.01.2023 року).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 268051198 від 29.07.2021 року за відповідачем ОСОБА_2 14.07.2021 року було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., житловою площею 26,4 кв. (а.с. 17).

Окрім того, 08.08.2020 року за відповідачем було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , що підтверджується Догвором купівлі продажу транспортного засобу від 05.10.2023 року.

Таким чином суд зазначає, що за період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне рухоме та нерухоме майно, а саме:

?Нерухоме майно житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 45 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м.;

?Рухоме майно: автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Також по справі встановлено, що 05.10.2023 року на підставі Договору купівлі продажу транспортного засобу № 8041/2023/4088752, відповідач ОСОБА_2 відчужив автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску без відома позивачки ОСОБА_4 .

Вказана обставина відповідачем в судовому засіданні не заперечувалася.

Згідно п. 3 Договору купівлі продажу вказаний автомобіль було відчуження за грошові кошти у розмірі 320000,00 грн.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Глави 8 Сімейного кодексу України.

Згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначені положення також резюмуються ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався.

Таким чином, придбавши спірне майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно приписів ч.ч. 1 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

В ході розгляду даної справи не встановлено наявності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, а тому виходячи з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, суд приходить до висновку, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Таким чином, враховуючи, що спірну житлову квартиру та транспортний засіб сторонами придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі та автомобіль на момент його відчуження належав до спільного майна подружжя, а відповідач здійснив його продаж без отримання згоди позивача, доказів того, що отримані кошти від продажу автомобіля були використані саме в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про здійснення поділу майна подружжя шляхом визнання за кожним права власності по 1/2 частці житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 160000,00 грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача 1/2 частини кредитних зобов`язань, суд доходить наступного висновку.

По справі встановлено, що 05.07.2021 року ОСОБА_4 отримала кредиту в АТ «ОТП Банк» згідно Кредитного договору № . За період з 05.07.2021 року 15.09.2021 року позивачка сплатила тіло кредиту у розмірі 250000,00 грн. та нараховані проценти у розмірі 8841,75 грн. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією Довідки, виданою АТ «ОТП Банк» та копіями доказів внесення коштів (меморіальні ордери).

Також із вказаної довідки вбачається, що термін погашення заборгованості по Кредитному договорі 05.07.2028 року.

В судовому засіданні на запитання суду чи продовжує позивачка сплачувати заборгованість по Кредитному договору № від 05.07.2021 року, представник позивачки ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_4 продовжує здійснювати сплату вказаного кредиту.

Однак, суд зазначає, що стороною позивача не було надано суду жодного доказу про те, що у період з 15.09.2021 року ОСОБА_4 здійснювала оплату за Кредитним договором № , так само як і не надано доказу щодо наявної чи відсутньої заборгованості по вказаному договору.

15.09.2021 року між ОСОБА_4 та АТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № , відповідно до умов якого у сумі 319300,00 грн. на споживчі цілі.

Як було вище зазначено судом, згідно приписів ч.ч. 1 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 08.11.2023 року за № 947/31704/19, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Суд зазначає, що представником позивача ОСОБА_1 було додано до матеріалів справи виписку з карткового рахунку ОСОБА_4 , відкритого у АТ КБ «ПриватБанк», з якого вбачається, що 05.07.2021 року позивачка здійснила поповнення своєї картки готівкою на суму 215568,00 грн.

Окрім того, із виписки по картковому рахунку позивачки, відкритому у АТ «Райффайзен Банк» вбачається, що 05.07.2021 року ОСОБА_4 здійснила готівкове поповнення своєї картки на суму 32527,00 грн.

Дослідивши вказані виписки по карткових рахунках, суд зазначає, що ОСОБА_4 у період з 05.07.2021 року по 11.09.2021 року здійснювала безготівкові платежі у кількості 10 шт., призначення платежі: ремонт/будівництво: Епіцентр/Ілічанка.

Таким чином, обставина, на яку посилається сторона позивача, що отримані у кредит кошти були витрачені на ремонт спільної квартири та придбання техніки є підтвердженою дослідженими судом доказами.

А тому, суд доходить висновку, що укладені позивачкою Кредитні договори № від 05.07.2021 року та № № від 15.09.2021 року, були укладені саме в інтересах сім`ї, а тому цивільні права та обов`язки за цими договорами виникли у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як солідарними боржниками.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Однак, щодо заявленої позивачкою суми кредитних зобов`язань, які підлягають поділу між сторонами у розмірі 1/2 частини кредитних зобов`язань перед АТ «ОТП Банк» в сумі 159650,00 грн. та 1/2 частини сплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 72308,82 грн., то суд не може погодитися із заявленою позивачкою сумою з огляду на наступне.

Як було вище зазначено згідно Довідки АТ «ОТП Банк», на виконання умов Кредитного договору № від 05.07.2024 року за період з 05.07.2021 року 15.09.2021 року ОСОБА_4 сплатила тіло кредиту у розмірі 250000,00 грн. та нараховані проценти у розмірі 8841,75 грн. Також із вказаної довідки вбачається, що термін погашення заборгованості по Кредитному договорі 05.07.2028 року.

Тобто погашення позивачкою заборгованості за вказаним кредитним договором відбулося у період її перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 .

В судовому засіданні на запитання суду чи продовжує позивачка сплачувати заборгованість по Кредитному договору № від 05.07.2021 року, представник позивачки ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_4 продовжує здійснювати сплату вказаного кредиту.

Однак, суд зазначає, що стороною позивача не було надано суду жодного доказу про те, що у період з 15.09.2021 року, в тому числі і після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 здійснювала оплату за Кредитним договором № , так само як і не надано доказу щодо наявної чи відсутньої заборгованості по вказаному договору.

15.09.2021 року між ОСОБА_4 та АТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № , відповідно до умов якого у сумі 319300,00 грн. на споживчі цілі.

Стороною позивача і в позовній заяві, і в поясненнях, наданих представником в судовому засіданні, заявлено про те, що Кредитний договір № від 15.09.2021 року саме на погашення наявної заборгованості за Кредитним договором № від 05.07.2021 року та завершення ремонту у житловій квартирі та придбання необхідної техніки.

Даний факт підтверджується тим, що саме 15.09.2021 року позивачкою ОСОБА_4 внесла грошові кошти в якості погашення заборгованості по Кредитному договору № від 05.07.2021 року.

Суд зазначає, що з наявної в матеріалах справи копії Виписки руху коштів по рахунку за період з 15.09.2021 року по 23.10.2023 року, виданою АТ «ОТП Банк» вбачається, що позивачкою в погашення заборгованості по Кредитному договору № від 15.09.2021 року було погашено кредитну заборгованість у загальному розмірі 287800,00 грн., з яких 143182,36 грн. заборгованість по тілу кредиту; 144617,64 грн. заборгованість за відсотками.

Проте, суд звертає увагу, що частина заборгованості у розмірі 154000,00 грн. позивакою була сплачена за період перебування у шлюбі з відповідачем.

Зважаючи на наведені обставини, враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 154000,00 грн. за Кредитним договором № від 15.09.2021 року були повернуті у період шлюбу сторін у справі, а докази того, що позивачка платила кредит коштами, які за своєю природою, є її особистими коштами, а не спільним майном подружжя, відсутні, суд доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати позивачу половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вищенаведеним правочином у період шлюбу.

Однак, в той же час суд зазначає, що згідно Виписки руху коштів по рахунку за період з 15.09.2021 року по 23.10.2023 року, виданою АТ «ОТП Банк» ОСОБА_4 після розірвання шлюбу із відповідачем, на виконання умов Кредитного договору № від 15.09.2021 року сплатила грошові кошти за погашення тіла кредиту та відсотків на загальну суму 187800,00 грн.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що з відповідача Заволоки підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 1/2 сплаченого боргового зобов`язання за Кредитним договором № від 15.09.2021 року в розмірі 93900,00грн.

А тому, враховуючи приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України, за якими доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить висновку, що відсутності будь яких належних доказів в підтвердження факту наявності у подружжя на праві спільної сумісної власності вказаного вище рухомого майна, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для часткового задоволені позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 65, 70, 71 СК України, ст.ст. ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258 259, 264, 265, 278, 279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме житлової квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 160000 /сто шістдесят тисяч/ грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Hyundai Sonata», 2014 року випуску.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 сплаченого боргового зобов`язання за Кредитним договором № від 15.09.2021 року в розмірі 93900 /дев`яносто три тисячі дев`ятсот/ грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 9125 /дев`ять тисяч сто двадцять п`ять/ грн. 00 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , мешканець: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2024 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер