Справа № 359/296/24
Провадження № 2/359/1201/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

встановив:

12 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, яким просить суд : зменшити розмір аліментів, які щомісячно стягуються із ОСОБА_1 на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2012 року по справі № 1005/11458/2012 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частки 1/3 заробітку; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3196,00 грн., починаючи з дати вступу рішення в законну силу і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2011 році між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був зареєстрований 18 червня 2011 року у виконавчому комітеті Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис №5. У шлюбі народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2012 року по справі №1005/11458/2012 було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а саме: розірвано шлюб між ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , зареєстрований 18 червня 201 1 року у виконавчому комітеті Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис №5, а також стягнуто з нього, на користь ОСОБА_5 аліменти на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.11.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. Відділом державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області було відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 13.12.2012 №1005/11458, виданого 13.12.2012 Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з позивача на користь ОСОБА_5 аліментів на дитину в розмірі 1/3 частки. Маючи з 2012 року по 2014 рік постійну роботу та дохід, позивач перераховував кошти на дитину відповідно до судового рішення та не відмовлявся від її утримання, але у подальшому він втратив роботу і не зміг в повному обсязі сплачувати кошти на утримання своєї дитини. У зв`язку із втратою роботи кошти у вигляді аліментів на дитину він перераховував не регулярно, виходячи з невеликого заробітку отриманого від підробітку, який не мав постійного характеру.

У червні 2023 року Відповідачем було отримано дублікат виконавчого документа про стягнення з мене аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому Бориспільським відділом державної виконавчої служби було зроблено перерахунок розміру аліментів та нарахована заборгованість з їх сплати у розмірі 217 553,72 грн. Згідно перерахунку виконавця позивач повинен сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 5050,66 грн., які є для нього занадто високими. По мірі можливостей він сплачуєкошти зі свого невеликого доходу від підробітку. Позивач також зазначає, що з ним проживає його мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (має інвалідність І групи), яка перебуває на його утриманні та потребує постійного стороннього догляду. У зв`язку з тим, що проведений державним виконавцем розрахунок розміру аліментів, які він повинен сплачувати щомісячно, значно перевищує його дохід від підробітку, тому позивач змушений звернутися до суду для зменшення розміру аліментів, визначеного судовим рішення.

Ухвалою суду від 07 лютого 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

24 квітня 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити.

Відповідач подала до суду довідку-розрахунок заборгованості з аліментів за період з 01.06.2013 року по 31.03.2024 року в розмірі 306 158,90 грн. та заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить відмовити.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 18 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 18 червня 2011 року виконавчим комітетом Глибоцької сільської ради Бориспілсьького району Київської області.

В шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2012 року по справі №1005/11458/2012 було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а саме: розірвано шлюб між ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , зареєстрований 18 червня 2011 року у виконавчому комітеті Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис №5, а також стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_5 аліменти на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.11.2012 року та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог посилається на те, що маючи з 2012 року по 2014 рік постійну роботу та дохід, позивач перераховував кошти на дитину відповідно до судового рішення та не відмовлявся від її утримання, але у подальшому він втратив роботу і не зміг в повному обсязі сплачувати кошти на утримання своєї дитини. У зв`язку із втратою роботи кошти у вигляді аліментів на дитину він перераховував не регулярно, виходячи з невеликого заробітку отриманого від підробітку, який не мав постійного характеру. В подальшому Бориспільським відділом державної виконавчої служби було зроблено перерахунок розміру аліментів та нарахована заборгованість з їх сплати у розмірі 217 553,72 грн. Згідно перерахунку виконавця позивач повинен сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 5050,66 грн., які є для нього занадто високими. По мірі можливостей він сплачуєкошти зі свого невеликого доходу від підробітку. Позивач також зазначає, що з ним проживає його мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (має інвалідність І групи), яка перебуває на його утриманні та потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно вимог ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Так, ОСОБА_1 вказує, що з 2012 року по 2014 рік мав постійну роботу та дохід, але у подальшому він втратив роботу і не зміг в повному обсязі сплачувати кошти на утримання своєї дитини. Однак, на підтвердження вказаного, позивачем надано довідку про індивідуальні дані застрахованої особи за 2009, 2012, 2013, 2014 року (форми ОК-5).

Разом з тим, в порушення вимог ст. 76-81 ЦПК України, докази про доходи за період з 2014 року по 2024 рік до суду позивачем не надані. Позивач також не скористався своїм процесуальним правом щодо заявлення клопотання про витребування таких доказів, у разі складнощів у їх отриманні, чи приєднанні до матеріалів справи.

Крім того, позивач зазначає, що з ним проживає його мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (має інвалідність І групи), яка перебуває на його утриманні та потребує постійного стороннього догляду. Проте, доказів, що ОСОБА_1 є єдиною особою, яка доглядає за матір`ю, та утримує її , суду також не надано.

Відповідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 182 СК України вказано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є : зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.

Відповідно пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками», суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року у справі за № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192СКУкраїни зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, ст. 183 визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, ст.184 визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання про зменшення розміру аліментів.

Всупереч наведеному позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів на підтвердження погіршення матеріального становища одержувача аліментів.

У зв`язку з цим, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 180, 181, 182, 183, 184, 191, 192 СК України, ст. 10-12, 76-82, 133, 141, 259-260, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 09 серпня 2024 року.

Суддя Яковлєва Л.В.