печерський районний суд міста києва
Справа № 345/1816/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Калуська окружна прокуратура, Івано-Франківська обласна прокуратури, Калуський ВП ГУНП в Івано-Франківській області, держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Калуської окружної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із вказаним позовом, у якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 % річних в сумі 10 437,61 грн, 34 796,98 грн - інфляційних втрат та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2021 року в справі № 345/2895/21, яке набрало законної сили 22 червня 2022 року, стягнуто на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 331 347,00 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди.

06 вересня 2022 року Державна казначейська служба України яка, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, за якими боржником є державний орган, отримала заяву та оригінал виконавчого листа.

Вищевказане рішення суду було виконане 02 лютого 2024 року.

Ураховуючи те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, положення ст. 11 ЦК України та ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 06 грудня 2022 року по 02 лютого 2024 року інфляційні втрати в розмірі 34 796,98 грн. та 3% річних в розмірі 10 437,61 грн.

На підставі наведеного, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2024 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Калуської окружної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Калуського ВП ГУНП в Івано-Франіквській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання передано до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді від 25 квітня 2024 року в справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

21 червня 2024 року від відповідача - Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до Калуської окружної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, у розмірі 331 347,00 (триста тридцять одна тисяча триста сорок сім) гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2021 року змінено.

Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 331 347,00 (триста тридцять одна тисяча триста сорок сім) гривень».

В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі № 345/2895/21, видано виконавчий лист, який обліковувся на виконанні у Казначействі за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі КПКВК 3504030). У Законі України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за КПКВК 3504030 передбачено бюджетні призначення у розмірі 150 мільйонів гривень.

02 лютого 2024 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача в розмірі 331 347,00 (триста тридцять одна тисяча триста сорок сім) гривень.

Порядок № 845 не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення.

Проте законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Отже, оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

24 червня 2024 року від представника відповідача - Івано-Франківської обласної прокуратури надійшов відзив по справі, з якого вбачається що, відповідач заперечує з приводу задоволення позову в частині вимог до Івано-Франківської обласної прокуратури, оскільки остання є неналежним відповідачем у даній справі.

01 липня 2024 року від представника відповідача -ГУ НП в Івано-Франківській області надійшов відзив по справі, з якого вбачається що, відповідач заперечує з приводу задоволення позову в частині вимог до ГУ НП в Івано-Франківській області, оскільки останнє не є неналежним відповідачем у даній справі.

26 липня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач підтримує позовній вимоги.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд установив, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до Калуської окружної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, у розмірі 331 347,00 (триста тридцять одна тисяча триста сорок сім) гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2021 року змінено.

Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 331 347,00 (триста тридцять одна тисяча триста сорок сім) гривень».

В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі № 345/2895/21 видано виконавчий лист, який обліковувався на виконанні у Казначействі за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі КПКВК 3504030). У Законі України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за КПКВК 3504030 передбачено бюджетні призначення у розмірі 150 мільйонів гривень.

02 лютого 2024 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача в розмірі 331 347,00 гривень.

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Судом встановлено, що тільки 02 лютого 2024 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача в розмірі 331 347,00 гривень.

Отже, доводи відповідача про вживання ним заходів для виконання судового рішення в справі № 345/2895/21 є безпідставним та не звільняють останнього від обов`язку по сплаті інфляційних втрат та 3 % процентів річних за період його невиконання.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обставин, визначених ст. 622 ЦК України за яких відповідач як боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання не встановлено.

Що ж стосується періоду за який позивач має право на отримання компенсації згідно зі статтею 625 ЦК України, то суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_1 просить стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період з 06 вересня 2022 року по 02 лютого 2024 року (день виконання рішення) у загальному 45 414,59 грн., на підтвердження чого надав відповідний розрахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 345/2895/21, пред`явленого до виконання ДКС України 06 вересня 2022 року, сплинули 06 грудня 2022 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 06 грудня 2022, а кінцевою датою нарахування - 02 лютого 2024 року (датою виконання рішення).

Суд, здійснивши перерахунок, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 06 грудня 2022 року по 02 лютого 2024 року, три проценти річних у розмірі 11 544, 76 грн. та інфляційні втрати у розмірі 20 684,89 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, а не з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКС України з Єдиного казначейського рахунку.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України).

Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08.09.2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20).

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн.

До задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 32 229, 65 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 859,32 грн., що становить приблизно 70,96 % від задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.1-23,76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Калуської окружної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 % річних від несплаченої суми в розмірі 11 544, 76 грн, інфляційне збільшення суми у розмірі 20 684,89 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору 859,32 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ).

Повний текст рішення суду складено 06 серпня 2024 року.

Суддя О.Л. Бусик