Ухвала

06 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 367/5330/17

провадження № 61-8536ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року у складі судді: Мерзлого Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), третя особа: Коцюбинська селищна рада Київської області, про визнання права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), третя особа: Коцюбинська селищна рада Київської області, про визнання права користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у 2002 році ОСОБА_1 під час проходження військової служби одержав від військової частини НОМЕР_1 на сім`ю у складі 3-х чоловік (позивач, дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ) квартиру АДРЕСА_1 в одноповерховому будинку № НОМЕР_2 військового містечка № НОМЕР_3 (далі - в/м № НОМЕР_3 ), що знаходиться у АДРЕСА_2 на території Коцюбинської селищної ради Київської області.

Позивачі вказували, що розпорядчі документи командира військової частини НОМЕР_1 про надання позивачу ОСОБА_1 вказаної квартири весь час знаходилися у відповідальної особи цієї частини, однак вони загубились під час ліквідації військової частини. Вважали, що це службове державне житло, яке закріплено за ними до моменту одержання нового житла згідно квартирної черги у КЕЧ в установленому чинним житловим законодавством порядку.

Намагання ОСОБА_1 відновити документи щодо спірної квартири бажаного результату не дали. Будинок АДРЕСА_3 є складовою частиною в/м № НОМЕР_3 , має електропостачання, пічне опалення та скріплений газ у балонах, однак водопостачання та водовідведення й каналізація відсутні. Тому деякі військовослужбовці, які мали дітей, змушені були орендувати інше благоустроєне житло, поблизу місця несення військової служби. Це також було пов`язано з потребою забезпечити належні умови для нормального розвитку дітей. Із-за цього сім`я позивача також змушена була орендувати іншу квартиру в місті Києві.

Станом на 2005 рік у в/м № НОМЕР_3 знаходилося всього 8 (вісім) житлових будинків, де було зареєстровано 44 сім`ї, в тому числі позивачі. З 11 червня 2002 року по цей час позивачі постійно зареєстровані у в/м № НОМЕР_3 , що підтверджується відміткою в паспорті, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 02 серпня 2016 року. Після ліквідації в 2005 році військової частини НОМЕР_1 житлові будинки в/м № НОМЕР_3 були передані Міністерством оборони України з балансу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на баланс Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) та закріплені за ним на праві господарського відання з утриманням за рахунок господарської діяльності відповідача.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна Міністерства оборони України станом на 01 січня 2015 року балансоутримувачем 8-ми житлових будинків по АДРЕСА_2 (за такою адресою зараз будинки рахуються в Міністерстві оборони України) є відповідач. Квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача. Власного житла на території України позивачі не мають. Квартира, жилою площею 18 кв. м, загальною площею 30,0 кв. м, є єдиним житлом, яке визначено позивачами для місця свого проживання відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У позивачів відсутня заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг перед відповідачем.

На цей час ОСОБА_1 є полковником запасу, військовим пенсіонером, разом з своєю сім`єю він перебуває з 03 березня 1995 року на квартирному обліку в ЖК гарнізону місто Київ (Київському квартирно-експлуатаційному управлінні), а з 12 листопада 2008 року в пільговому списку по категорії «першочерговий» як особа з інвалідністю внаслідок війни.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили визнати за ними право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

згідно з Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна Міністерства оборони України станом на 01 січня 2015 року балансоутримувачем 8 - ми житлових будинків по АДРЕСА_2 є відповідач, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державної власності щодо державного майна. Отже, квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача, що підтверджується довідкою за формою № 3 від 16 березня 2017 року вих. №16/03-2, виданою Центральним спеціалізованим будівельним управлінням;

позивач ОСОБА_1 є полковником запасу, є військовим пенсіонером, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 26 травня 2009 року. Разом з своєю сім`єю позивач ОСОБА_1 перебуває з 03 березня 1995 року на квартирному обліку в ЖК гарнізону м. Київ (Київському квартирно-експлуатаційному управлінні), а з 12.11.2008 року в пільговому списку по категорії «позачерговий» як інвалід війни, що підтверджується довідкою № 19829 від 06 квітня 2017 року.

обраний такий спосіб захисту свого порушеного права, як визнання права користування жилим приміщенням, є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин з відповідачем та характеру самого порушеного права.

згідно архівної довідки № 179/1/6796 від 01 вересня 2023 року Галузевого державного архіву Міністерства оборони України вбачається, що в архівних документах юридична адреса в/ч НОМЕР_1 не зазначена. Згідно з історичним формуляром місце дислокації військової частини НОМЕР_1 - АДРЕСА_2 . Таким чином, суд приходить до висновку, що місцезнаходження військового містечка № НОМЕР_3 , де розташоване спірне майно - будинок АДРЕСА_5 , в якому зареєстровані позивачі знаходиться на території смт Коцюбинське Київської області. Тому суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 227/2401/20 (провадження № 61-18226св21);

у 2003 році ОСОБА_1 під час проходження військової служби одержав від військової частини НОМЕР_1 на сім`ю у складі 3-х чоловік (він, дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ) квартиру АДРЕСА_6 на території Коцюбинської селищної ради Київської області. З 11 червня 2002 року позивачі зареєстровані у в/м № НОМЕР_3 , що підтверджується відповідними відмітками в їх паспортах та довідками про реєстрацію місця проживання осіб від 02 серпня 2016 року;

колегія суддів зазначила, що вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на те, що спірне майно (житлове приміщення) не перебуває на їх балансі, оскільки, як зазначалося вище, квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача, що підтверджується довідкою за формою № 3 від 16 березня 2017 року вих. №16/03-2, виданою Центральним спеціалізованим будівельним управлінням. З цих же підстав апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) не має відношення до спірного житлового приміщення;

установивши, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 11 червня 2002 року на законній та достатній правовій підставі зареєстровані та мають право на проживання у жилому приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яке знаходиться на балансі відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за позивачами права користування цим жилим приміщенням;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_6 спроектована, побудована, здана в експлуатацію та зареєстрована, як житлове приміщення, а тому не може вважатися житлом позивачів, колегія суддів не приймає до уваги, так як згідно положень статті 8 Конвенції, усталеної практики ЄСПЛ та релевантної практики Верховного Суду «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі. Натомість виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла;

також апеляційний суд відхилив посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про майнові права Міністерства оборони України, яке не залучено до участі у справі. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що Міністерство оборони України уповноважувало Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) на представництво його інтересів у даній справі у суді апеляційної інстанції. Також Міністерство оборони України не оскаржило рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України. З огляду на викладене та з урахуванням встановленого статті 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги щодо можливого порушення майнових прав Міністерства оборони України оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, апеляційним судом до уваги не прийнято.

Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) 12 червня 2024 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року (повне судове рішення складено 13 травня 2024 року).

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

22 липня 2024 року судді-доповідачу передано матеріали на усунення недоліків, які подано особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 24 червня 2024 року, зокрема, уточнену касаційну скаргу, у якій Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особою, яка подала касаційну скаргу вказується, що самостійно визначити розмір судового збору за подання касаційної скарги з урахуванням вартості спірного майна не виявляється можливим. При поданні позову його ціпа не визначалася та судовий збір позивачами було сплачено виходячи зі ставки судового збору за подання позову немайнового характеру, що діяла станом па час подання позову та складала 640 гри. з одного позивача, з огляду на що Центральним спеціалізованим будівельним управління (госпрозрахункове) судовий збір за подання касаційної скаргу сплачено у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц; від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17; від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17; у справі № 910/16430/14; від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18; від 13 січня 2020 року у справі № 466/5766/13-ц; від 04 квітня 2022 року у справі № 585/4531/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

як зазначалось відповідачем відповідно до даних бухгалтерського обліку відповідача у нього на балансі, у власності, у господарському віданні чи оперативному управлінні відсутнє житлове приміщення чи будинок АДРЕСА_7 . Висновок судів про наявність на балансі відповідача житлових будинків військового містечка № НОМЕР_3 у загальній кількості вісім об`єктів та не надано оцінку тому, що серед указаних восьми об`єктів житловий будинок за № 8 відсутній. Довідка за формою № 3 від 16 березня 2017 року № 16/03-2 мітить недостовірну інформацію стосовно належності відповідачу житлового будинку АДРЕСА_3 , оскільки матеріалами справи підтверджується, що на баланс відповідача житловий будинок АДРЕСА_3 не передавався та на балансі відсутній. Таким чином, Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) не є належним відповідачем та не може виступати відповідачем у справі, оскільки відношення до спірного житлового приміщення не має;

оскарженими рішеннями прийнято рішення щодо визнання права користування майном, що належить до державного майна Міністерства оборони України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, який є у матеріалах справи. Оскільки судом не було залучено до участі у справі Міністерство оборони України, указане є безумовною підставою для скасування судових рішень;

матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що спірна квартира є житловим приміщенням. Позивачами не надано доказів існування на час подання позову такого об`єкту житлової нерухомості, як квартира АДРЕСА_6 . Окрім того, позивачі самі зазначали, що не проживали у спірній квартирі у зв`язку з відсутністю водопостачання, водовідведення та каналізації, що свідчить про те, що приміщення не використовувалося для проживання у ньому, оскільки придатним для проживання не є. Оскаржене рішення, як і позов не містять посилань про те, що спірна квартира була включена до числа службових;

позивачами не надано та матеріали справи не містять ні рішення Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про надання ОСОБА_1 службового жилого приміщення, ані відомостей про затвердження такого рішення виконавчим комітетом відповідної ради. Також ні оскаржені рішення, ні позов не містять посилань на те, що ОСОБА_1 надавався ордер на вселення до спірного приміщення;

безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 227/2401/20 щодо тривалого часу проживання особи в житлі, оскільки позивачі в спірній квартирі не проживали, спір у справі не стосується виселення позивачів, а також факт реєстрації місця проживання у житловому будинку № НОМЕР_2 військового містечка № НОМЕР_3 сам по собі не може свідчити про фактичне проживання у вказаному будинку;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача. Задоволення позову до неналежного відповідача відбулося внаслідок того, що суд не дослідив зібрані у справі докази (наданий позивачами витяг Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна) та прийшов до помилкового висновку про наявність на балансі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) квартири АДРЕСА_6 . , Суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Міністерства оборони України, що не було залучено до участі у справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі визнання права користування житловим приміщенням.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), третя особа: Коцюбинська селищна рада Київської області, про визнання права користування жилим приміщенням.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков