Справа №489/3408/21
Провадження № 22-ц/812/1235/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 ,

подану адвокатом Осташевським Андрієм Мироновичем

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2021 року Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі АТ «Альфа Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 12 серпня 2008 року між Акціонерно -комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 027/719240-КR, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» надав останньому кредит у розмірі 22674 дол. США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 13,5 % річних, строком до 11 вересня 2015 року. В свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки за договором.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 12 вересня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , легковий седан.

16 жовтня 2013 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано приватне обтяження вказаного автомобіля.

Всупереч умов кредитного договору, ОСОБА_3 своєчасно не здійснював платежі для погашення суми заборгованості, внаслідок чого станом на 10 квітня 2020 року виникла заборгованість в сумі 39076,52 доларів США, що еквівалентно 1065218,12 грн, що складається із: 18361,08 дол. США, що еквівалентно 500519,37 грн - заборгованості за кредитом; 20715,44 дол. США, що еквівалентно 564698,75 грн - заборгованості за відсотками.

Вказують, що їм відомо, що 29 січня 2014 року автомобіль HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , легковий седан, який є предметом застави зареєстровано за ОСОБА_2 .

Проте ОСОБА_3 не звертався ані до АТ «Укрсоцбанк», ані до АТ «Альфа-Банк» для отримання дозволу на відчуження заставленого транспортного засобу.

Більш того, на момент відчуження майна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були присутні відомості про обтяження предмету застави, а тому ОСОБА_2 не є і не може бути визнаний добросовісним набувачем вказаного автомобіля.

Таким чином, в результаті протиправних дій ОСОБА_3 , в комплексі з порушенням умов кредитного договору та договору застави відчуженого предмету застави без згоди заставодержателя, позивач позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у спосіб визначений законодавством України, що призводить до порушення прав та охоронюваних законом інтересів АТ «Альфа-Банк».

За такого наявні всі підстави для звернення стягнення на предмет застави, оскільки реалізація предмету застави заставодавцем без припинення обтяження не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності до іншої особи.

Крім того, в порядку досудового врегулювання позивачем на адресу ОСОБА_3 01 вересня 2020 року було направлено повідомлення - вимога з приводу стягнення заборгованості, яка останнім була проігнорована.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 027/719240-КR від 12 вересня 2008 року, укладеним між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , в розмірі 1 065 218 грн. 12 коп. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , шляхом продажу на публічних торгах в рамках виконавчого провадження з початковою ціною, визначеною оцінкою майна на момент продажу.

Відповідно до змін законодавства, 26 квітня 2018 року загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» змінено найменування на акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрсоцбанк».

10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерові АТ «Альфа-банк» та єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті, виникають у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Вказаний передавальний акт було затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» 15 жовтня 2019 року.

Отже, АТ «Альфа-Банк» є новим кредитором за кредитним договором № 027/719240-КR від 12 вересня 2008 року.

12 серпня 2022 року відбулися позачергові загальні збори акціонерів АТ«Альфа-банк», якими було прийнято рішення щодо зміни назви з Акціонерного товариства «Альфа-банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Відповідно до витягу із Статуту АТ «Сенс Банк», затвердженого Національним Банком України 12 вересня 2022 року, АТ «Сенс банк» є повним правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року позовні вимоги АТ "Сенс Банк" до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором кредиту № 027/719240-КR від 12 вересня 2008 року в сумі 1065218 грн, з яких: 500519,37 грн заборгованість за кредитом; 564698,75 грн -заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , легковий седан, реєстраційний № НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення публічних торгів, з початковою ціною продажу, визначеною оцінкою майна на момент його продажу на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ "Сенс Банк" судовий збір у розмірі 2270 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що оскільки на момент відчуження ОСОБА_3 предмета застави діяло обтяження рухомого майна - заборона відчуження, і внаслідок продажу предмету застави ОСОБА_2 застава транспортного засобу марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , не припинилась, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави незалежно від факту вибуття предмету застави із власності заставодавця в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 027/719240-КR від 12.09.2008 в сумі 1065218,12 грн в межах заявлених позовних вимог.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку про звернення з цією позовною заявою в межах строку позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , подану адвокатом Осташевським А.М., вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки це рішення ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, зокрема не врахована заява про застосування строку позовної давності та не застосовані строки позовної давності до позовних вимог позивача AT "Сенс Банк" про звернення стягнення на предмет застави - вказаний вище автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, реєстраційний № НОМЕР_2 , та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказує, що у відповідності до положень кредитного договору №027/719240-KR від 12 вересня 2008 року, договору застави №027/719244-ZO від 12 вересня 2008 року сторони не передбачали умов про збільшення строку позовної давності як щодо основної вимоги, так і до додаткової вимоги.

Таким чином, до вимог, що виникають з вказаних вище договорів кредиту та застави транспортного засобу підлягає застосуванню загальний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася про порушення свого права та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно розрахунку заборгованості останній платіж позичальником (заставодавцем) ОСОБА_3 було здійснено 16 лютого 2012 року.

Відповідно з цього часу почав перебіг строк позовної давності щодо звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Стаття 262 ЦК України передбачає, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перебіг позовної давності щодо вимоги стягнення на предмет застави - автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 починається з 16.02.2012, однак до суду позивач звернувся 2 червня 2021 року, через більш як дев`ять років, тобто з пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції не враховано, що станом на 08 липня 2017 року, коли було прийняте рішення Деснянського районного суду м. Києва, спливла позовна давність щодо вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У свою чергу, в оскаржуваному рішенні суд робить висновок про те, що з позовною заявою AT «Альфа-банк» звернувся до суду 02 червня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Насправді це не відповідає дійсності, оскільки, навіть якщо взяти до уваги те, що останній платіж в сумі 34,86 грн. щодо погашення нарахованих відсотків здійснений 14 листопада 2016 року, про що позивач не заявляв під час розгляду справи в Деснянському районному суді м. Києва, то перебіг позовної давності щодо вимоги стягнення на предмет застави - автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 починається з 14 листопада 2016 року. Однак до суду позивач звернувся 2 червня 2021 року, через більш як чотири з половиною років, тобто з пропуском строку позовної давності.

Правом на подачу відзиву позивач та третя особа не скористалися.

Позивач, відповідач та третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав і просив про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 12 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 027/719240-КR на купівлю транспортного засобу (т.1 а.с.8-9).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, банк надає позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 22674 доларів США зі сплатою 13,50 процентів річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11 вересня 2015 року.

Згідно з п.1.2 Кредитного договору, кредит надається позичальнику для оплати придбаного автомобіля марки HONDA, моделі CIVIC, 2008 року випуску.

Із п.1.3 Кредитного договору вбачається, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги сторони укладають договір застави транспортного засобу, визначеного у п.1.2 цього договору, заставною вартістю 118116 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 24342,27 доларів США, який також забезпечує виконання зобов`язань позичальника до додатковим договором.

12 вересня 2008 року між ОСОБА_3 (далі - заставодавець) та АКБ «Укрсоцбанк» (далі - заставодержатель) укладено Договір застави № 027/719244-ZО (далі - Договір застави).

Згідно з п. 1.1 Договору застави, за цим договором заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 027/719240-КR від 12.09.2008 транспортний засіб марки HONDA, модель CIVIC, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , легковий седан, реєстраційний № НОМЕР_3 .

Відповідно до п.1.2 Договору застави, сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 118116 грн. (т.1 а.с.13-15).

За умовами цього договору передача предмету застави у володіння користування та розпорядження іншим особам без згоди заставодержателя забороняється (п.1.10).

Згідно з пунктом 1.14 обтяження предмету застави за цим договором підлягає державній реєстрації у порядку встановленому чинним законодавством України.

Право застави виникає з моменту підписання цього договору повноваженим представником сторін та його нотаріального посвідчення (п.3.1)

Підпунктом 2.4.3 пункту 2.4 цього договору передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором, вони не будуть виконані.

Порядок звернення стягнення на предмет застави визначено розділом 4 цього договору.

09 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 027/719240-КR від 12 вересня 2008 року, відповідно до якого були внесені зміни до графіка погашення кредиту (т.1 а.с.10,11).

Згідно з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № Р26363 від 28.02.2020, в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна 16.10.2013 зареєстровано приватне обтяження, об`єкт обтяження: автомобіль легковий, HONDA CIVIC, номер об`єкта НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_3 ; із забороною відчуження; боржник ОСОБА_3 , код: НОМЕР_4 ; обтяжувач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»; термін дії: 18.10.2024( т.1 а.с.29).

Із повідомлення Головного сервісного центру МВС від 26 жовтня 2020 року № 31/571зі вбачається, що станом на 23 жовтня 2020 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів наявні відомості про те, що 29 січня 2014 року ВРЕР м. Миколаєва власником автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, VIN НОМЕР_1 , зареєстровано ОСОБА_2 (т.1 а.с.24-27).

Із листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 25 січня 2021 року за вих. № 31/14-Р-06/аз, вбачається, що 29 січня 2014 року відбулася реєстрація спірного транспортного засобу, придбаного в торговельній організації за відповідачем. Підставою реєстрації транспортного засобу автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, VIN НОМЕР_1 за ОСОБА_2 , був документ довідка-рахунок серії НОМЕР_5 від 27 січня 2014 року. Діючим на той час Порядком реєстрації, не було передбачене звіряння з ДРОРМ, а отже воно не проводилося.

Банком дозвіл на відчуження заставного майна не надавався.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача звернення стягнення на заставлене майно та відсутність підстав для застосування позовної давності.

Апелянт у апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про звернення позивача до суду з цим позовом в межах позовної давності.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частинами першою, другою статті 590 ЦК України). Звертаючи стягнення на предмет застави, суд зазначає розмір заборгованості та її складові, у рахунок погашення якої звертається таке стягнення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» та статті 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною четвертою статті 577 ЦК України передбачено, що моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

За таких обставин, реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14 та в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 463/3582/17.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» держателем Державного реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. Порядок ведення Державного реєстру визначає Кабінет Міністрів України.

Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначається реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частин першої, другої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина внесення відповідного запису до Державного реєстру, а моментом припинення реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про припинення обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п`ятирічний строк.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах: від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц (провадження № 61-2859св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 573/1105/17 (провадження № 61-29747св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 757/17150/17-ц (провадження № 64-45097св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18 (провадження № 61-16542св19), від 03 березня 2021 року у справі № 544/425/19 (провадження) № 61-10034св20.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 не повідомляв банк про відчуження транспортного засобу та своєї згоди на такі дії заставодержатель не давав.

Також встановлено, що предмет застави, що належить ОСОБА_3 , згідно довідки-рахунку від 27 січня 2014 року серії НОМЕР_6 переданий ОСОБА_2 , право власності якого і зміна реєстраційного номера на номер НОМЕР_2 зареєстровано 29 січня 2014 року (т1 а.с. 72,77).

Зазначене відчуження предмета застави заставодавець здійснив під час дії обтяження, яке зареєстровано 16 жовтня 2013 року за відсутності письмової згоди заставодержателя ПАТ «Укрсоцбанк».

На підставі заяви обтяжувача 19 серпня 2019 року зареєстровано звернення стягнення на предмет застави (т.1 а.с.29).

З вказаного вбачається, що у ОСОБА_3 було відсутнє право продажу предмета застави без згоди заставодержателя.

Доказів на спростування обставин непогодження реалізації спірного автомобіля без дозволу банку матеріали справи не містять.

Таким чином, придбаний ОСОБА_2 транспортний засіб, що є предметом застави, може бути витребуваний у добросовісного набувача за вимогою позивача, права якого як заставодавця підлягають судовому захисту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що обтяження транспортного засобу є чинним у відносинах з третіми особами, і відповідач набув право власності на автомобіль з обтяженням, а отже, на нього може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, укладеним з банком.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає зібраним по справі доказам. Відповідач, в свою чергу, належних та допустимих доказів на спростовання встановлених обставин не надав. Апеляційна скарга аргументів щодо незгоди з таким висновком суду не містить.

У суді першої інстанції представник відповідача звернувся із клопотання про застосування позовної давності з посиланням на те, що згідно розрахунку заборгованості, останній платіж позичальником (заставодавцем) ОСОБА_3 було здійснено 16 лютого 2012 року. Позивач звернувся до суду з цим позовом 02 червня 2021 року, тобто, через більш ніж 9 років, тобто з пропуском строків позовної давності.

Суд першої інстанції відмовляючи у застосуванні до спірних правовідносин позовної давності виходив з того, що 01 вересня 2020 року Банком на адресу ОСОБА_3 було направлено повідомлення вимогу, в якому повідомлено про правонаступництво АТ «Альфа банк» та вимога про повернення кредиту (т.1 а.с. 30-33).

Із позовною заявою АТ «Альфа-банк» звернувся до суду 02 червня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Як вищевказано, застава є способом забезпечення виконання основного зобов`язання, а даному випадку - зобов`язання з повернення кредиту.

Тому порушенням прав заставодержателя на отримання задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави є саме порушення виконання основного зобов`язання, а не те, що заставодержатель дізнався про відчуження без його згоди предмету застави (способом захисту якого є можливість визнання відповідних правочинів щодо відчуження недійсними).

Внаслідок цього про порушення своїх прав на звернення стягнення на предмет застави заставодержатель міг та повинен був дізнатись після спливу строку виконання основного зобов`язання (строку кредитування, кінцевого строку повернення кредиту) при наявності на цей момент непогашеної заборгованості, оскільки в цей момент заставодержатель набув право на звернення стягнення на предмет застави, а не після того, коли заставодержатель дізнався про відчуження предмету застави, оскільки звернення стягнення на заставлене майно пов`язується не з продажем заставленого майна іншій особі без дозволу заставодержателя, а саме з невиконанням основного зобов`язання, яке забезпечене заставою.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду №444/9519/12 від 28.03.2018 року поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Тому строк позовної давності відраховується не від строку дії договору, а від строку виконання зобов`язання (строку кредитування).

Як вбачається із матеріалів справи строк кредитування за кредитним договором № 027/719240-КR, укладеним між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 12 серпня 2008 року закінчився 11 вересня 2015 року.

У січні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2017 року у задоволені позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

З цим позовом до суду Банк звернувся до суду 02 червня 2021 року.

За такого, з часу закінчення строку кредитування (11 вересня 2015 року) до часу звернення позивача з позовом про звернення стягнення на предмет застави минуло майже шість років.

При цьому, звернення позивача у 2016 році до суду з позовом про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором на перебіг строку позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет застави жодним чином не впливає, оскільки відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду №755/13805/16-ц від 14 червня 2023 року, яка вирішуючи виключну правову проблему, пов`язану із застосуванням позовної давності до основної та додаткової вимог, вважає, що переривання позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

А відтак, про порушення своїх прав позивач мав дізнатись з 12 вересня 2015 року, проте до суду з позов про звернення стягнення на предмет застави позивач звернувся лише 02 червня 2021 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Описані вище обставини вказують також і на те, що відсутні поважні причини пропуску позивачем позовної давності.

Оскільки за обставин цієї справи перебіг позовної давності розпочався з 12 вересня 2015 року та сплив 12 вересня 2018 року, з цим позовом банк звернувся 02 червня 2021 року, а відповідач заявив про застосування позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Посилання в рішенні суду першої інстанції щодо початку перебігу позовної давності з дня направлення боржнику повідомлення вимоги є безпідставними та відхиляються апеляційним судом, оскільки строк виконання заставодавцем обов`язку, забезпеченого заставою спірного автомобіля, було визначено як договором застави майна, так і кредитним договором - до 11 вересня 2015 року, змін щодо такого строку, внесених сторонами з дотриманням встановленої законом форми правочину, матеріали справи не містять, а отже, з моменту прострочення боржника у заставодержателя виникло право на позов про звернення стягнення на предмет застави за судовим рішенням упродовж трирічного строку позовної давності, який було пропущено на момент звернення позивача з цим позовом до суду 02 червня 2021 року, що є підставою для відмови у позові.

Доказів щодо вчинення заставодавцем дій, які б свідчили про визнання ним своїх обов`язків саме за договором застави майна та переривали строк позовної давності до вимог заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави, по справі позивачем не надано і суду таких обставин не доведено.

Бездіяльність АКБ «Укрсоцбанк» та його правонаступників протягом більш ніж 5 років не може бути тією обставиною, яка свідчить, що банк раніше не міг дізнатися про відчуження спірного транспортного засобу (предмета застави).

Як вбачається із мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року (справа 754/177/16-ц), ОСОБА_3 звертаючись 23 серпня 2016 року із заявою про перегляд заочного рішення цього суду від 15 квітня 2016 року зазначав, що на вказаний транспортний засіб було звернуто стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису та за вказаним виконавчим документом в рахунок погашення боргу було реалізовано вказаний автомобіль.

За такого при належному виконанні учасником справи своїх обов`язків під час розгляду справи 754/177/16-ц, останній міг дізнатися про порушення свого права, а саме відчуження спірного транспортного засобу. При своєчасному реагуванні та перевірки вказаної інформації, з`ясування всіх обставин, позивач міг вчасно звернутися до суду з цим позовом або навпаки, перевіривши вказане ОСОБА_3 і не ініціювати звернення до суду з цим позовом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується доводами апеляційної скарги про наявність підстав для застосування позовної давності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано рішення суду першої інстанції, то судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Осташевським Андрієм Мироновича - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Сенс Банк" на користь ОСОБА_2 3405 (три тисячі чотириста п`ять) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 серпня 2024 року.