ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 серпня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1129/24

Головуючий у першій інстанції Анохін А. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1149/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шарапової О.Л.

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

з участю секретаря: Шапко В.М.

Сторони:

позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 .

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 .

Оскаржується рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року, суддя Анохін А.М.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за Договором оренди обладнання №ОО 18-11-20-01-І у сумі 50 280,00 грн, що складається з заборгованості з орендної плати 22 200,00 грн, неустойки 22 200,00 грн, вартості неповернутого об`єкта оренди 5 880,00 грн, та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 18 листопада 2020 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір оренди обладнання №ОО 18-11-20-01-І. В цей же день 18 листопада 2020 року позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт оренди відповідно до Акту прийому-передачі обладнання. Загальна вартість наданого в оренду обладнання складає 5 880, 00 грн.

Згідно п. 4.1 договору оренди орендна плата, що складає 600,00 грн за кожний місяць користування об`єктом оренди, виплачується орендарем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 18 числа кожного місяця.

22 лютого 2024 року вона надіслала відповідачу досудову вимогу щодо сплати заборгованості з оренди та повернути об`єкт оренди, проте оплата здійсненна не була.

За період з листопада 2020 року по 08 березня 2024 року боржником було сплачено оренду лише в розмірі 1 800,00 грн.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року позовні вимоги задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним.

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що відповідно до підпункту 3 п.4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» доповнено п.15 згідно з яким штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Судом залишено поза увагою той факт, що він є військовослужбовцем ЗСУ, а тому стягнення з нього неустойки є неправомірним.

Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на помилковість встановлення в Договорі оренди автоматичної пролонгації в необмежену кількість разів, оскільки ані сам договір, ані ЦК України не містять формулювання про необмежену кількість продовжень (пролонгацій) дії договору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 18 листопада 2020 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди обладнання №ОО 18-11-20-01-І (а.с.7-8).

Згідно з п.1.1. вказаного договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне використання майно, що належить орендодавцеві на праві власності або іншого майнового права згідно акта-приймання передачі.

Відповідно до п. 1.1.1. договору, вартість об`єкта оренди виражається в національній валюті України та визначається в актах приймання-передавання обладнання.

Згідно із п. 5.1. договору об`єкт оренди вважається переданим позивачем та прийнятим відповідачем з моменту підписання сторонами відповідного акта приймання-передавання обладнання.

18 листопада 2020 року позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт оренди, що підтверджуються відповідним актом-прийому передачі обладнання (а.с.8 зворот).

Загальна вартість наданого в оренду обладнання складає 5 880 грн 00 коп. та визначена в акті прийому-передачі обладнання (а.с.8 зворот).

Згідно з п. 4.1. договору, оренди орендна плата, що складає 600 грн 00 коп. за кожний місяць користування об`єктом оренди, виплачується орендарем ОСОБА_2 в безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 18 числа кожного місяця.

Пунктом 7.1., 7.2.1., 8.3 договору передбачено, якщо відповідач користується річчю, переданою йому у оренду, не за її призначенням або з порушенням умов договору оренди, позивач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідач зобов`язаний усунути погіршення об`єкту оренди, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі позивач має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Якщо відповідач не виконує обов`язку щодо повернення речі, позивач має право вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За змістом ч. 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності-таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 статті 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Стаття 509 ЦК України регламентує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем такі обґрунтування та підстави позову не спростовані.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань підчас проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом ст.13 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині 4 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Як встановлено із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом та проходить службу у в/ч НОМЕР_1 з 08 січня 2015 року (а.с.46-47).

Із копії посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 26 травня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій (а.с.45).

Таким чином, на відповідача ОСОБА_3 поширюються пільги передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня у зазначений період.

З урахуванням цього підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення неустойки в розмірі 22 200,00 грн відсутні, а тому в зазначеній частині рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає приписами законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування в цій частині.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року в частині стягнення неустойки в розмірі 22 200 гривень 00 копійок скасувати, відмовивши в задоволенні позовних вимог у зазначеній частині.

В іншій частині рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Судді: