Ухвала

Іменем України

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 755/11824/17

провадження № 61-10589ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І., в частині накладення штрафу у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року за нововиявленими обставинами.

На вказану ухвалу ОСОБА_1 06 лютого 2024 року подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2024 року справу призначено колегії суддів у складі: судді-доповідача Рейнарт І. М. та суддів Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі судді: Рейнарт І. М. від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

12 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду заяву про відвід колегії суддів у складі судді-доповідача Рейнарт І. М., суддів Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А. Заяву мотивувала тим, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду 06 лютого 2024 року, однак станом на 10 березня 2024 року питання щодо відкриття апеляційного провадження не вирішено, що є порушенням вимог Закону. Окрім цього ОСОБА_1 посилалася на те, що зазначена колегія суддів розглядала її апеляційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про застосування наслідків вчинення нікчемного правочину, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права приватної власності на земельну ділянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка була залишена без задоволення. Під час розгляду зазначеної апеляційної скарги нею неодноразово заявлялися відводи колегії суддів з підстав глибокої упередженості суду при розгляді справи. Ухвалами Київського апеляційного суду неодноразово заявлені відводи колегії суддів визнавалися необґрунтованими, однак без спростування заявлених підстав, що на думку заявниці, свідчить про обґрунтованість та законність підстав для відводу колегії суддів. Також ОСОБА_1 посилалася на факт змови головуючого судді Рейнарт І. М. з відповідачем ОСОБА_3 в залі судових засідань, а постанова апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року складена з метою узаконити дії угрупування ОСОБА_3 з викрадення у ОСОБА_2 частини приватизованої земельної ділянки, що також є підставою для відводу. ОСОБА_1 стверджувала, що судові засідання проводилися в умовах свавілля і повної зневаги до вимог закону і прав людини, доказом чого є копія рапорту працівника поліції, якого 11 січня 2023 року було викликано до Київського апеляційного суду після видалення ОСОБА_2 із зали судових засідань, та зверненням до голови Вищої Ради правосуддя України. ОСОБА_1 вважала, що між нею та колегією суддів склалися неприязнені стосунки, які виключають об`єктивність і не упередженість колегії суддів при розгляді даної справи і є підставою для відводу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року визнано відвід ОСОБА_1 суддям Рейнарт І. М. та Кирилюк Г. М. необґрунтованим, передано заяву для вирішення питання про відвід відповідно до вимог частини третьої статті 40 ЦПК України іншому судді, який не входить до складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі судді: Оніщука М. І. від 18 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддям Рейнарт І. М. та Кирилюк Г. М.

03 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року справу призначено до розгляду на 26 червня 2024 року.

16 травня 2024 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду заяву про відвід колегії суддів у складі судді-доповідача Рейнарт І. М., суддів Кирилюк Г. М., Ящук Т. І. Окрім обставин, зазначених у заяві про відвід від 12 березня 2024 року, ОСОБА_1 зазначала, що ухвалою судді Київського апеляційного суду від 07 березня 2024 року її апеляційну скаргу було залишено без руху у порушення вимог статті 19 Конституції України та статті 185 ЦПК України з метою змови суду першої та апеляційної інстанцій. ОСОБА_1 вважала, що «наявні факти глибокої упередженості колегії суддів внаслідок викриття фактів підроблення підстав для відводу з метою відводу колегії суддів перешкодити та викриття нових порушень Закону є безумовною підставою для задоволення заяви про відвід колегії суддів».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року визнано відвід ОСОБА_1 суддям Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І. необґрунтованим, передано заяву ОСОБА_1 для вирішення питання про відвід відповідно до вимог частини третьої статті 40 ЦПК України іншому судді, який не входить до складу суду. При цьому, в ухвалі суду звернуто увагу ОСОБА_1 , що вона повторно заявляє необґрунтований відвід колегії суддів, що суд може визнати зловживанням процесуальними правами.

Ухвалою судді Київського апеляційного суду в складі судді: Стрижеуса А. М. від 29 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддям Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.

21 червня 2024 року ОСОБА_1 втретє подала до Київського апеляційного суду заяву про відвід колегії суддів у складі судді-доповідача Рейнарт І. М., суддів Кирилюк Г. М. та Ящук Т. І. Окрім обставин, зазначених у заявах про відвід від 12 березня 2024 року та від 16 травня 2024 року, ОСОБА_1 зазначала, що підставами для відводу колегії суддів є категоричні відмови головуючого судді Рейнарт І. М. у дослідженні наданих суду доказів під час розгляду справи про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2019 року, оскільки вони не були долучені до заяви про перегляд постанови, а тому відсутні підстави для їх долучення та дослідження. ОСОБА_1 вважає, що посилання в ухвалі суду від 27 травня 2024 року на те, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення, є погрозами суду та позбавлено будь-якого здорового глузду, так як викладені нею факти є доказом дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, вчиняються судом, а не учасником судового процесу.

Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І., від 24 червня 2024 року:

визнано подання 21 червня 2024 року ОСОБА_1 заяви про відвід суддям Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М. , Ящук Т. І. зловживанням процесуальними правами;

заяву ОСОБА_1 про відвід суддям Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М. , Ящук Т. І. залишено без розгляду;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави штраф у розмірі 0,3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908,40 грн за зловживання своїми процесуальними правами.

Ухвала апеляційного суду в частині накладення штрафу мотивована тим, що:

ОСОБА_1 втретє подала заяву про відвід колегії суддів з підстав незгоди з діями суддів при розгляді іншої цивільної справи, де вона була учасникам справи, двічі зазначені ОСОБА_1 підстави для відводу колегії суддів визнавалися необґрунтованими ухвалами суддів, які не входять до складу цієї колегії, тому визнав дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами і залишив її заяву про відвід без розгляду;

частиною 4 статті 44 ЦПК України визначено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (стаття 144 ЦПК України). Згідно пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

ураховуючи, що суд звертав увагу ОСОБА_1 на недопустимість зловживання процесуальними правами, однак вона втретє подала заяву про відвід колегії суддів, яка є аналогічною за змістом двом попереднім, що є зловживанням процесуальними правами, апеляційний суд вважав за необхідне застосувати до ОСОБА_1 захід процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 0,3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908,40 грн.

23 липня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції в частині накладення штрафу.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржене судове рішення є доказом свавілля - складання судового рішення про накладення на ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами з метою відволікти увагу від того факту, що колегії суддів заявлено відвід на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України з підстав того, що обставинами, які викликають сумнів в неупередженості і об`єктивності колегії суддів заявлено факт змови факт змови головуючого судді Рейнарт І. М. з відповідачем ОСОБА_3 у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про застосування наслідків вчинення нікчемного правочину. Акт змови головуючого судді Рейнарт І. М. з відповідачем ОСОБА_3 здійснено у залі судових засідань при закритих зсередини на ключ дверях є доказом зневаги до вимог Закону і прав позивачів, що є доказом упередженості суду і реальної загрози складання колегією суддів у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року неправомірних судових рішень;

в оскарженій ухвалі Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року не вказано визначених законом підстав для твердження про те, що дії ОСОБА_1 з подання третьої заяви про відвід колегії суддів, яку безпідставно залишено без розгляду, спрямовані на перешкоджання судочинству;

заявлені у заяві від 21 червня 2024 року обставини є новими і попередніми двома заявами про відвід колегії суддів не заявлялись і не були предметом розгляду судом, що є доказом відсутності факту зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами. Тому захід процесуального примусу у виді штрафу застосовано внаслідок порушення норм процесуального і матеріального права;

зловживання процесуальним правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні дії, але робить це на шкоду іншим особам з метою, яка не співпадає із завданням судочинства. В ухвалі від 24 червня 2024 року не вказано яким чином дії ОСОБА_1 з подання до суду заяви від 1 червня 2024 року про відвід колегії суддів шкодить іншим особам з метою, яка не співпадає із завданням судочинства;

згідно постанови Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 754/300/15-ц штраф може бути накладено за порушення порядку судового засідання, невиконання розпоряджень головуючого судді, виявлення зневаги до суду, перешкоджання здійснення процесуальних дій тощо. Заходом процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Всі ухвали суду щодо застосування заходів процесуального впливу повинні бути обґрунтовані нормами законодавства. Оскільки примусові заходи, що можуть бути застосовані до учасників процесу, повинні бути чітко прописаними в законі, вказаний перелік є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню;

в ухвалі від 24 червня 2024 року не вказано, якими діями ОСОБА_1 вчинила зловживання правами з метою перешкоджання судочинству. Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 06 вересня 2018 року у справі № 552/2378/17.

У відкритті касаційного провадження в частині накладення штрафу в порядку процесуального примусу слід відмовити з таких мотивів.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (пункт 1 частини другої статті 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф (пункт 5 частини першої статті 144 ЦПК України).

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 148 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зазначено, що:

«учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті).

З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в справі №806/1943/18 (адміністративне провадження №К/9901/10093/20) зазначено, що

«51. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у справі тричі заявлявся відвід колегії суддів, при цьому кожного разу заявник посилався частково на обставини, яким надавалась оцінка трьома колегіями Сьомого апеляційного адміністративного суду, та які жодного разу не були визнані такими, що дають підстави для сумніву в упередженості чи об`єктивності колегії суддів у складі: головуючого суддів Білої Л.М. , суддів Гонтарука В.М. та Курка О.П., а в решті з надуманих підстав.

52. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що вказані дії позивача приводять до затягування розгляду справи і мають ознаки зловживання процесуальними правами.

59. Одним із заходів процесуального примусу є штраф (п.5 ч.1 ст. 145 КАС України).

61. Отже, сторони повинні утримуватись від використання прийомів, які пов`язанні із зволіканням у розгляді справи, та добросовісно і максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання справи.

62. Згідно п.2 ч.1 ст.149 КАС України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

64. Оскільки судом встановлено зловживання позивача процесуальними правами, наданими йому Конституцією України, КАС України, тощо, суд апеляційної інстанції вірно, керуючись положеннями п.2 ч.1 ст. 149 Кодексу адміністративного судочинства, дійшов висновку про застосування до ОСОБА_1 штрафу в сумі 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

65. Доводи скаржника про те, що судом апеляційної інстанції не винесено жодного усного або письмового попередження стороні позивача з підстав зловживання процесуальними правами є безпідставними, оскільки попередження не є передумовою застосування штрафу, тоді як штраф, як і попередження, є самостійним заходом процесуального примусу.

68. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, якою на позивача накладено штраф є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі № 530/1291/16-ц (провадження № 61-22560св19) вказано, що:

«вирішуючи заяву про відвід суддів, апеляційний суд виходив з того, що 07 травня та 29 липня 2019 року генеральний директор ПП «Агроекологія» ОСОБА_4. та представник ПП «Агроекологія» Мельников Д. О. вже зверталися із заявами про відвід суддів Абрамова П. С., Хіль Л. М. у цій справі та з тих же підстав. При цьому, ухвалою судді Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2019 року ОСОБА_3 в задоволенні заяви ПП «Агроекологія» про відвід суддів Абрамова П. С. та Хіль Л. М. було відмовлено.

Стягуючи з ПП «Агроекологія» в дохід державного бюджету штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний суд виходив з того, що повторно заявляючи суддям безпідставний відвід в цій справі представники ПП «Агроекологія» зловживають своїми процесуальними правами, що є підставою для накладення на юридичну особу штрафу відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Встановивши, що ПП «Агроекологія» неодноразово заявляє безпідставні відводи суддям Абрамову П. С., Хіль Л. М., Бутенко С. Б., тобто вчиняє дії, спрямовані на затягування розгляду справи, апеляційний суд з дотриманням норм процесуального права обґрунтовано стягнув з підприємства штраф, застосувавши таким чином захід процесуального примусу.

Доводи касаційної скарги щодо незаконного стягнення штрафу в розмірі 1 921 грн та незазначення мотивів стягнення штрафу в такому розмірі є безпідставними, оскільки відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може стягнути штраф у розмірі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з урахуванням того, що станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено на рівні 1 921 грн, апеляційний суд визначив розмір штрафу в межах, визначених процесуальним законом, з урахуванням характеру дій, що містять ознаки зловживання процесуальними правами».

Встановивши, що подана ОСОБА_1 втретє заява про відвід колегії суддів є аналогічною за змістом двом попереднім та є зловживанням процесуальними правами, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про накладення штрафу на ОСОБА_1 в порядку процесуального примусу.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 754/300/15-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на ухвалу Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі № 552/2378/17 необґрунтовані , оскільки ухвала не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах (див. пункти 29 - 33 постанов, Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та судового рішення в оскарженій частині свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року в частині накладення штрафу у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков