Справа №278/4135/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Кравчук Д. В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нестерчук Світлана Сергіївна, на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Богунський відділ державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого уповноваженого представника, звернувся до суду із вище вказаною скаргою, в якій просить:

- визнати бездіяльність державного виконавця Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. незаконною у виконавчому провадженні №75353109;

- зобов`язати державного виконавця Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. вжити заходи з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні №75353109, передбачених ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

В обґрунтування якої зазначено, що 20.06.2024 року державним виконавцем Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №278/3717/21, який виданий Житомирським районним судом Житомирської області 06.06.2024 року про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль марки MAZDA 3, 2007 року випуску, червоного кольору, шасі № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Виконавчий лист виданий на виконання постанови Житомирського апеляційного суду по справі №278/3717/21 від 20.02.2024 року, відповідно до якої вирішено, зокрема, зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Проте, з часу відкриття виконавчого провадження №75353109, державний виконавець Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т.П. не вжито жодних заходів щодо примусового виконання судового рішення щодо передачі ОСОБА_1 вказаного автомобіля, який знаходиться без будь-яких правових підстав у ОСОБА_2 (боржника).

ОСОБА_1 перебуває за межами України з 08.03.2022 року, про що було відомо апеляційному суду під час ухвалення постанови від 20.02.2024 року. Також державний виконавець обізнаний про перебування стягувача за кордоном. Водночас стягувач на підставі довіреності від 25.03.2024 року уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримати на виконання судового рішення вказаний автомобіль, для чого державному виконавцю було надано копію нотаріально посвідченої довіреності з апостилем.

Вище зазначене свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. щодо невжиття заходів з примусового виконання рішення суду.

Також, у скарзі представник заявника посилається на те, що стягувач очікує понести судові витрати на правничу допомогу орієнтовно в розмірі 5000 грн у зв`язку із зверненням до суду із указаною скаргою.

Ухвалою суду від 26.07.2024 року (а.с. 14) прийнято скаргу до свого провадження.

Боржником ОСОБА_2 подано письмові заперечення (а.с. 19), у яких зазначає, що скарга є безпідставною, оскільки державний виконавець вжив усіх передбачених законом заходів на виконання рішення суду. Безпосередньо самим ОСОБА_5 також вживаються заходи на виконаня рішення суду, яке останній бажає виконати у найкоротші строки. З цього приводу він звертався до державного виконавця із заявою, де просив повідомити його коли і кому він повинен передати автомобіль. Однак на даний час по незалежним нього та від державного виконавця причинам рішення не може бути виконане у зв`язку з фізичною відсутністю стягувача. Рішення суду, виходячи з його змісту для його виконання, передбачає обов`язкову присутність стягувача або його представника. Однак стягувач в Україні відсутній, про що і зазначає у скарзі адвокат. Відсутня також інформація про представника, який би мав належний документ на отримання автомобіля. Адвокат не уповноважений отримувати замість свого клієнта присуджене майно. З наданої адвокатом до відділу ДВС довіреності Мурги О. О. вбачається, що у цьому документі засвідчено лише справжність підпису особи, яка його підписала, тобто такої нотаріальної дії, як посвідчення довіреності, не відбулось; звідси висновок, що поданий адвокатом Нестерчук С. С. до відділу ДВС документ, який має назву довіреність, не є довіреністю, тому особи, які зазначені у цьому документі, не наділені повноваженнями отримати замість стягувача автомобіль, отже державний виконавець не може виконати рішенні з вини стягувача.

У відзиві на скаргу старший державний виконавець Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. зазначає, що ОСОБА_2 не ухиляється виконувати рішення суду, а навпаки звертався до державного виконавця із заявою, в якій просив повідомити коли і кому повинен передати автомобіль. Вказує, що 10.07.2024 року від представника ОСОБА_6 надійшла довіреність на відділ державної виконавчої служби. Однак, така довіреність не відповідає вимогам законодавства; в довіреності, яка видана закордоном, а саме: складена у м. Зельтерс (Вестервальд) вбачається, що у цьому документі засвідчено лише справжність підпису особи, яка його підписала, тобто такої нотаріальної дії, як посвідчення довіреності, про повернення ОСОБА_1 автомобілю Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , не відбулось. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні скарги (а.с. 27-28).

05.08.2024 року представником скаржника подано заяву (а.с. 31), де остання просить, у разі задоволення скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нестерчук С. С., покласти судові витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом скарги, на Богунський відділ державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягнувши на користь ОСОБА_1 5000 грн; на підтвердження понесених витрат до заяви долучено акт наданих послуг на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору про надання правничої допомоги №10-1/21 від 25.10.2021року, в якому ви значено обсяг необхідної наданої правничої допомоги та визначено розмір гонорару, який підлягає сплаті за надану правничу допомогу складає 5000 грн (а.с. 33).

Також представником стягувача адвокатом Нестерчук С. С. подано письмові пояснення (а.с. 36-38), у яких зазначає, що вказана вище довіреність від 25.03.2024 року, видана ОСОБА_1 у Німеччині та посвідчена іноземним нотаріусом; довіреності іноземного нотаріуса не реєструються в Єдиному реєстрі довіреностей, оскільки на них не розповсюджуються положення про ЄДР вони оформлюються іноземним нотаріусом відповідно до законодавства країни посвідчення (на аркушах переважно білого кольору) з легалізацією (або з проставленням апостиля). Отже, є безпідставним посилання боржника та державного виконавця на законодавство України про вчинення нотаріальних дій на території України.

У додаткових поясненнях боржник ОСОБА_2 зазначає, що не може прибути у судове засідання, відтак просить суд врахувати пояснення, у яких зазначає, що документ, який адвокат вважає довіреністю, не є документом, що виданий уповноваженим органом іноземної держави. Цей «документ» виданий ОСОБА_1 , а уповноважений орган лише підтвердив його особу шляхом засвідчення його підпису (а.с. 44-45).

У судовому засіданні представник заявника адвокат Нестерчук С. С. скаргу підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що довіреність від 25.03.2024 року видана іноземним нотаріусом; апостиль це вже є легалізація документа.

Від Богунського відділу ДВС у м. Житомирі надійшло клопотання (а.с 20), у якому просять проводити розгляд справи без участі представника.

Суд, дослідивши скаргу, подані докази у їх сукупності (а.с. 5-10, 22-25, 39-42), письмові заперечення та пояснення, заслухавши пояснення представника заявника, вважає, що скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

Постановою від 20.02.2024 року Житомирського апеляційного суду у справі №278/3717/21 зобов`язано, крім іншого, ОСОБА_2 повернути ОСОБА_7 автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження».

Судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна вчинити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції принципу верховенства права. Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу ІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень» яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Згідно з приписами частин 5, 6 указаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Проте, з часу відкриття виконавчого провадження № 75353109 державним виконавцем всупереч Закону не вжито заходів щодо примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа по справі №278/3717/21, який виданий Житомирським районним судом Житомирської області 06 червня 2024 року.

ОСОБА_1 уповноважено на підставі довіреності від 25.03.2024 року (текст викладений українською мовою) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти його інтереси, зокрема, отримати автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.7-10). Оригінал даного документу був досліджений у судовому засіданні.

Засвідчувальний надпис нотаріуса містить наступну фразу: "- нотаріус не володіє мовою тексту, під яким проставлено підпис, але, на думку нотаріуса, підстав для відмови немає". "Особу Підписанта встановлено наданим паспортом громадянина України, який погодився надати копію документа для моїх файлів" (а.с. 9).

Вказана довіреність видана ОСОБА_1 у Федеративній республіці Німеччині та посвідчена іноземним нотаріусом, однак наслідки її дії мають місце в Україні.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Стаття 35 зазначеного вище Закону передбачає, що дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину.

Порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність (стаття 34 вказаного Закону).

При системному тлумаченні Закону України "Про нотаріат" та норм Цивільного кодексу України, суд прийшов до наступних висновків.

Частиною 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 1 ст. 245 форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Ст. 38 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що консульські установи України, наділені повноваженнями, зокрема, але не виключно, посвідчувати довіреності; у виключних випадках довіреності можуть посвідчуватися спеціальними суб`єктами (є прирівнюваними до нотаріально посвідчених (ст. 40 Закону) - лікарями, капітанами суден, керівниками установ виконання покарань, командирами військових частин, тощо.

Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, посадовою особою консульської установи України, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню (ч. 1 ст. 78 Закону).

Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, посадова особа консульської установи України, начальник установи виконання покарань, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою (ч. 3 ст. 78 Закону).

Довіреністю, підпис ОСОБА_8 на якій засвідчено іноземним нотаріусом 25.03.2024 року, довіритель - Мурга О. уповноважив, у тому числі, і отримати зазначений вище автомобіль Омельченко А. та ОСОБА_9 . Така дія, як що її розглядати в якості правочину, не передбачає обов`язковості нотаріального посвідчення певного факту, відтак достатнім є засвідчення підпису Мурги О. нотаріусом Федеративної республіки Німеччини.

Крім того, на документі - довіреності Мурги О. проставлений апостиль, що засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Відтак суд не може погодитись з думкою державного виконавця щодо неналежності довіреності наданою ОСОБА_10 , в якій останній виявив своє волевиявлення щодо певних подій, і що не суперечить вимогам ст. 205 ЦК України.

Щодо позиції державного виконавця з того приводу, що у самій довіреності не зазначена дата її вчинення і така є нікчемною, суд зазначає, що оскільки справжність підпису ОСОБА_8 іноземним нотаріусом засвідчена 25.03.2024 року, а в самій довіреності вказаний строк її дії, логічно дійти висновку про протилежне.

Виконання зазначеного у виконавчому листі рішення - зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , передбачає вчинення державним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передання його стягувачу, тобто у порядку, передбаченому ст. ст. 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" одним із заходів примусового виконання рішення є вилучення у боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Частиною першою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.

Відповідно до пунктів 23, 24 розділу VIII Інструкції передбачено, що передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється в установлений виконавцем строк за участю сторін виконавчого провадження. Виконавець в присутності понятих вилучає у боржника предмети, зазначені у виконавчому документі і передає їх стягувачу або його представнику, про що складає акт передачі.

У разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих (пункт 25 розділу VIII Інструкції).

Для застосування положень частини першої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" обов`язковою є умова щодо зобов`язання судовим рішення саме боржника на вчинення певних дій або утримання від їх вчинення. Тобто, для застосування положень статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" виконання судового рішення має бути нерозривно пов`язане з особою боржника та має унеможливлювати виконання цього рішення без його участі.

Установлена Конституцією України обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (позиція ВП ВС У постанові від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20 (№ в СРСР 108086904).

Відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Виходячи із заявлених вимог скарги, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги скарги підтверджені матеріалами справи, доведені; зважаючи на відсутність з боку державної виконавчої служби доказів щодо вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення; належним чином не доведено правомірність своїх дій, відтак скарга підлягає задоволенню.

Стосовно витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Враховуючи приписи ч. 8 ст. 141 ЦПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Такий висновок суду узгоджується з усталеною позицією Верховного суду, наприклад, у постановах від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20, від 12.12.2020 року у справі № 648/1102/19, від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Зважаючи на принципи співмірності та справедливості, враховуючи зміст вимог та докази, подані стороною скаржника на підтвердження обґрунтованості судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, підлягають стягненню на користь скаржника з Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 260, 353 ЦПК України, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про міжнародне приватне право", -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нестерчук Світлана Сергіївна, на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Богунський відділ державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), - задовольнити.

Визнати бездіяльність державного виконавця Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. незаконною у виконавчому провадженні №75353109.

Зобов`язати державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. вжити заходи з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні №75353109, передбачених ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 2000,00 грн.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі вирішення питання без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повну ухвалу складено 09.08.2024 року.

Суддя О. М. Дубовік