УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Отруби В. В.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Черкасова Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: державний виконавець Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлака Руслан Володимирович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року адвокат Каравасілі Х. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України, застосоване щодо нього ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 02 жовтня 2012 року у справі № 2609/22871/12.

Заяву мотивує тим, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року у справі № 2609/22871/12 (6-1040/12) тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, до повного виконання ним своїх зобов`язань по виконавчих листах, а сааме: виконавчого листа № 2-4573, виданого 27 жовтня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва, виконавчого листа № 2?668, виданого 28 березня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва, виконавчого листа № 2-504, виданого 27 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва.

Судове рішення обгрунтоване наявністю у Відділі державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві зведеного виконавчого провадження по виконанню вищевказаних виконавчих листів, які боржником не виконані та який начебто ухиляється від їх виконання.

Разом з тим, на момент постановлення Солом`янським районним судом міста Києва вищезазначеної ухвали, так і на момент звернення заявника до суду з цією заявою відсутні докази, якими підтверджується можливість виконання боржником вищевказаних виконавчих листів, вчинення ним умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, тобто ухилення від виконання зобов`язань.

Зокрема, в межах виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника та зроблені запити до ДПІ, УДАІ, БТІ та Головного управління земельних ресурсів для виявлення рухомого та нерухомого майна, зареєстрованого за боржником на праві приватної власності, з метою подальшого звернення на нього стягнення.

Згідно відповіді на запити було встановлено, що: інформація про відкриття розрахункових рахунків в банках та інших фінансових установах відсутня; за боржником земельні ділянки не обліковуються; за боржником зареєстрована квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані неповнолітні діти, яка не може бути відчужена; на транспорті засоби, які належать боржнику на праві приватної власності, накладено арешт та оголошено в розшук.

30 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Враховуючи викладене, обмеження прав ОСОБА_2 є необґрунтованим, оскільки незрозуміло яким чином таке обмеження впливає або могло вплинути на виконання ним вищевказаних виконавчих листів і буде сприяти погашенню ним заборгованості, враховуючи відсутність у нього майна, на яке може бути звернено стягнення.

Застосовування до ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не відповідає меті його застосування, оскільки у боржника фактично відсутня можливість виконати судові рішення, та він не мав і не має наміру вибути за межі України з метою їх невиконання.

Боржник ОСОБА_2 народився та тривалий час проживав в Азербайджанській Республіці, в якого, зокрема, в селі Чайруд, проживають близькі родичі, яких заявник не бачив з моменту накладення на нього такого обмеження, тобто протягом майже 12 років. Відповідно до довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 , брат заявника - ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим, заявник мав намір поїхати до Азербайджанської Республіки, проте був та є позбавленим такої можливості, враховуючи застосовані до нього обмеження.

Звертає увагу суду на тривалість такого обмеження прав заявника, а саме протягом майже 12 років, яке є невиправданим та непропорційним.

Крім того, відповідно до листа Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 липня 2024 року вищенаведені виконавчі листи, на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», були повернуті стягувачам, у зв`язку з відсутністю майна боржника. Як убачається з постанов про повернення виконавчих документів стягувачам від 12 вересня 2022 року та 17 жовтня 2022 року, державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлакою Р. В. встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З АСВП встановлено, що вищевказані виконавчі листи повторно не були пред`явлені до виконання та станом на момент звернення до суду з цією заявою у Солом`янському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні виконавчі провадження про стягнення із заявника заборгованості.

Таким чином, оскільки у боржника відсутня реальна можливість виконати зазначені виконавчі листи, у зв`язку з чим, вони повернуті стягувачам, інші виконавчі провадження відсутні, тому відсутня необхідність у застосуванні тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України.

Враховуючи викладене, адвокат Каравасілі Х. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 просила задовольнити вищевказану заяву.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2024 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року за вказаною заявою відкрито провадження та призначено її до судового розгляду.

30 липня 2024 року представником заявника подано до суду доповнення до заяви, в яких зазначила, що виконавчі листи № 2-4573, виданий 27 жовтня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва, № 2?668, виданий 28 березня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва, № 2-504, виданий 27 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва перебували на виконанні у виконавця більше 7 років, тобто протягом достатнього часу для виявлення ним у боржника відповідного майна.

Разом з тим, неможливість виконання боржником вищевказаних виконавчих листів обумовлена об`єктивними причинами - відсутністю у нього майна, незадовільним фінансовим станом, що свідчить про відсутність в його діях ухилення від виконання зобов`язань.

Зазначене також свідчить по неефективність застосування до боржника такого виду обмеження, з огляду на незмінність його майнового стану протягом всього періоду застосування такої санкції та, відповідно, неможливість виконання ним зобов`язань за виконавчими листами.

Разом з тим, як убачається з ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року у справі № 2609/22871/12 (6-1040/12), подання держаного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Артамонова О.І. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України було судом розглянуто без повідомлення та участі заявника, а лише за участю державного виконавця.

Відтак, заявник був позбавлений можливості надати суду пояснення з порушеного питання, у зв`язку з чим Солом`янським районним судом м. Києва не забезпечено з`ясування всіх обставин справи та всебічний розгляд подання державного виконавця, у результаті чого до боржника помилково застосовані обмежувальні санкції.

Крім цього, під час вирішення даного питання, у суду були відсутні докази направлення/ отримання боржником копій постанов про відкриття вищенаведених виконавчих проваджень. У зв`язку з їх фактичним неотриманням боржником, або доказів, які підтверджують повернення у зв`язку з відмовою боржника в їх отриманні, закінчення строку зберігання тощо, тобто його інформованості про необхідність виконати такі виконавчі листи, що також свідчить про недотриманням судом встановленої законом процедури під час застосування такого обмеження.

Отже, судом була застосована до ОСОБА_2 юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України безпідставно, з порушенням встановленої законом процедури, без врахування реальної відсутності у нього можливості виконати такі судові рішення.

У той же час, ОСОБА_2 не мав та не має наміру вибути за межі України з метою невиконання вищевказаних грошових зобов`язань, тоді як необхідність зняття такого обмеження обумовлена необхідністю останнього тимчасово поїхати в Азербайджанську Республіку, для проведення похоронного процесу, прийняття спадщини тощо, у зв`язку зі смертю рідного брата.

Враховуючи вищевикладене, збереження застосованої до ОСОБА_2 юридичної санкції у вигляді тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України не є ефективною та порушує його право на свободу пересування, що є підставою для її скасування.

Представник заявника (боржник) в судовому засіданні заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у заяві та доповненнях до неї, просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Черкасов Є. В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що боржнику достеменно відомо про наявність у нього зобов`язань щодо повернення боргів, він був присутній під час опису державним виконавцем його майна, однак із заявами про розстрочку боргу не звертався, будь-яких дій на погашення заборгованості не вчиняв, що свідчить про його ухилення від виконання зобов`язань.

Заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини шостої статті 441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість слухання справи у відсутність заінтересованих осіб.

Вислухавши представника заявника, представника Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною п`ятою статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд установив, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року задоволено подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Артамонова О. І. Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, до повного виконання ним своїх зобов`язань по виконавчих листах, а саме: виконавчого листа № 2-4573, виданого 27 жовтня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва, виконавчого листа № 2-668, виданого 28 березня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва, виконавчого листа № 2-504, виданого 27 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва.

Підставою для постановлення вказаної ухвали стало: великий розмір заборгованості боржника перед стягувачами, ухилення боржником від виконання зобов`язань покладених на нього, його неявка на неодноразові виклики державного виконавця до відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, не виявлення майна, на яке в процесі виконавчого провадження можна звернути стягнення, що перешкоджає виконанню виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що у Солом`янському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебували виконавчі провадження:

№ 48330439 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4573/11, виданого 27 жовтня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 748 932,48 грн;

№ 48655046 з примусового виконання виконавчого листа № 2?668/12, виданого 28 березня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 488 715,57 грн;

№ 51661848 з примусового виконання виконавчого листа № 2-504/12, виданого 27 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 99 509,09 грн.

Постановами старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлаки Р. В. від 12 вересня 2022 року та 17 жовтня 2022 року вищевказані виконавчі листи повернуто стягувачам на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

При цьому, стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Так, підставою звернення до суду ОСОБА_2 із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України стала відсутність станом на 25 липня 2024 року відкритих виконавчих проваджень за виконавчими листами: № 2-4573/11, виданим 27 жовтня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 748 932,48 грн; № 2?668/12, виданим 28 березня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 488 715,57 грн; № 2?504/12, виданим 27 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 99509,09 грн, а також те, що ОСОБА_2 не ухилявся від виконання зобов`язань за судовим рішенням, а немає можливості їх виконати через незадовільний майновий стан та відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення.

Разом із тим, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміну обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення станом на час звернення із заявою ОСОБА_2 надано не було.

Посилання заявника на те, що в нього відсутня можливість виконати зобов`язання за виконавчими листами, що встановлено державним виконавцем, оцінюється судом критично, оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та зазначене не є підставою для не виконання рішення суду, з огляду на те, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення статті 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене статтею першою Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень частини другої якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, частиною третьою вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у пункті 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» п.п.78-82).

Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Посилання на те, що на примусовому виконанні не перебувають виконавчі провадження за виконавчими листами Солом`янського районного суду міста Києва, виданими щодо ОСОБА_2 є безпідставними, з огляду на таке.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідування мети гарантування повернення боргу, або виявлення обставини, які спростовували б критерії співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Скасування такого засобу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами, що зазначені судом в ухвалі про застосування обмеження у праві виїзду за межі України для ОСОБА_2 . О.

Разом з цим, при зверненні до суду із вказаною заявою ані представником заявника, ані боржником не надано суду доказів про виконання судових рішень, на виконання яких були видані вищезазначені виконавчі листи.

Окрім цього, суд зауважує, що повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), не може бути підставою для скасування обмежень, викладених в ухвалі Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року, оскільки стягувач не позбавлений права повторно звернутись до виконавця за примусовим виконанням виконавчого листа у визначений законом строк.

Крім того, відсутність виконавчого листа на виконанні не є підставою для зняття тимчасового обмеження, оскільки приписи пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» визначають, що таке обмеження зберігається до виконання зобов`язання.

Посилання заявника на те, що подання державного виконавця про його обмеження у праві виїзду за межі України було розглянуто судом без повідомлення та участі заявника, а лише за участю державного виконавця не грунтуються на вимогах закону, оскільки таке подання, відповідно до статті 377-1 ЦПК України, в редакції яка діяла на момент розгляду подання, розглядається без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця. Однак заявник не позбавлений був права оскаржити вказану ухвалу в порядку та строки визначені ЦПК.

Враховуючи викладене, що боржником не надано доказів на підтвердження виконання рішень суду, права стягувачів залишаються порушеними, підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, стороною боржника не наведено, а судом не встановлено, а відтак суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись статтями 1, 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», статтями 5, 6, 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження», статями 76-81, 260, 354, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого у цивільній справі № 2609/22871/12 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л. М. Ішуніна