Провадження №22-ц/812/872/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Миколаїв

Справа № 487/1618/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.

із секретарем судового засідання ОСОБА_1

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»

до

ОСОБА_2 ,

про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Гаврасієнком В.О., 27 березня 2024 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 27 березня 2024 року,

у с т а н о в и в:

У лютому 2023 року АТ «СЕНС БАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 24 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого став АТ «Альфа-Банк», а згодом АТ «СЕНС БАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 640/29-К29, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 88736 доларів США. Відповідач у свою чергу зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, повертати вказану суму та виплачувати проценти за користування та інші платежі, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації український банків від 05 січня 2011 року з відповідача стягнуто 956784 грн.62 коп. заборгованості та 9967 грн. 85 коп. витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом. На даний момент рішення третейського суду відповідачем не виконано.

Внаслідок невиконання умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, АТ «СЕНС БАНК» просило стягнути з ОСОБА_2 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 141831 грн. 14 коп. та інфляційні втрати за період з березня 2017 року по лютий 2022 року в сумі 542552 грн. 17 коп., а загалом 684383 грн. 31 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2024 року АТ «СЕНС БАНК» відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. А саме: позивачем не доведено належними доказами, що 05 січня 2011 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 956784 грн. 62 коп. кредитної заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції зробив висновок про задавненість позовної вимоги щодо стягнення основної суми боргу. За такого, позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, може бути пред`явлений лише одночасно з вимогою про стягнення задавненої вимоги.

В апеляційній скарзі АТ «СЕНС БАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету та підстав позову, встановивши обставини, які не стосуються справи. Предметом позову було стягнення суми боргу відповідно до ст.625 ЦК України, а не законність рішення Третейського суду. Тобто вимоги щодо законності та як належного доказу у справі рішення Третейського суду в суді першої інстанції не ставились, а тому встановлення цього факту це вихід суду за межі позовних вимог.

Щодо висновку суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності для стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України АТ «СЕНС БАНК» зазначало наступне. Позивач вважає, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто якщо таке прострочення є триваючим, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 вважав її такою, що не підлягає задоволенню, а її доводи не обґрунтованими. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначав, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем факту наявності рішення Третейського суду від 05 січня 2011 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість на користь Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 640/29-К29 від 24 січня 2008 року.

Вказував, що клопотання позивача про долучення додаткових доказів (копії рішення Третейського суду від 05 січня 2011 року та виконавчого листа), поданих до суду апеляційної інстанції не може бути задоволене, оскільки не містить жодного обґрунтування щодо неможливості їх подання до суду 1 інстанції.

Крім того, посилався на пропуск позивачем строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та як наслідок можливість примусового стягнення заборгованості за рішенням Третейського суду АТ «СЕНС БАНК» втрачено. Необхідною умовою для стягнення з боржника інфляційних втрат та 3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України є можливість задоволення в примусовому порядку вимоги кредитора у невиконаному зобов`язанні, а в даному випадку така можливість втрачена за спливом виконавчої давності. Зазначав, що такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19.

У судове засідання, представник позивача не з`явився, про день та час місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засідання доводи апеляційної скарги не визнав, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, 24 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого став АТ «Альфа-Банк», а згодом АТ «СЕНС БАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 640/29-К29, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 88736 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 23 січня 2023 року.

9 грудня 2008 року сторони кредитного договору уклали договір про внесення змін до договору кредиту № 640/29-К29 від 24 січня 2006 року і Додатку №1 до нього, що містять домовленість про те, що на дату укладення цього договору заборгованість за кредитом становить 84298,24 доларів США, по сплаті процентів 59572,01 доларів США, та новий графік погашення кредиту по січень 2023 року включно (а.с. 11-12).

Проте, відповідач ОСОБА_2 ухилився від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 5 січня 2011 року було достроково стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 956784 грн. 62 коп., а також судові витрати по справі.

Посилаючись на те, що рішення третейського суду позичальник ОСОБА_2 не виконав, заборгованість за кредитним договором не повернув, Банк звернувся до суду із позовом., про стягнення з відповідачки заборгованості, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У справі, яка переглядається, заборгованість позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 24 січня 2008 року, який був укладений між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» №640/29-К29, була предметом розгляду Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, за наслідками якого 5 січня 2011 року було прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь банку956784 грн.62 коп. заборгованості (а.с.144 зв. 146)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі № у справі № 774/135/18 (провадження № 1-48015ав18) виснував, що «згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі № 755/6219/16-ц (провадження № 61-1608св17), від 29 листопада 2018 року у справі № 786/123/18 (провадження № 61-35753ав18), від 06 серпня 2018 року у справі № 786/130/18 (провадження № 61-20916ав18), від 31 січня 2019 року у справі № 796/106/2018 (провадження № 61-40328ав18), від 04 квітня 2019 року у справі № 774/62/18 (провадження № 61-46076ав18), від 25 квітня 2019 року у справі № 774/64/18 (провадження № 61-46196ав18), від 13 червня 2019 року у справі № 774/81/18 (провадження № 61-41098ав18), , 11 липня 2019 року у справі № 774/98/18 (провадження № 61-39577ав18), від 18 липня 2019 року у справі № 774/72/18 (провадження № 61-39962ав18), від 25 липня 2019 року у справі № 774/30/18 (провадження № 61-39088ав18), від 01 серпня 2019 року у справі № 774/43/18 (провадження № 61-37869ав18), від 17 вересня 2020 року у справі № 824/11/20 (провадження № 61-4721ав20).

У пункті 22 статті 1 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII ) зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також визначена сфера дії цього Закону у частині першій статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.

Кредитний договір, щодо виконання якого виник цей спір, укладався на задоволення споживчих потреб ОСОБА_2 фінансування участі у будівництві об`єкту житлової нерухомості (а.с. 6-8).

З урахуванням викладеного Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 5 січня 2011 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 956784 грн. 62 коп., а також судових витрат по справі всупереч вимог Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими договорами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, яке є очевидно незаконним, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведених норм нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 4.5. кредитного договору №640/29-К29 сторони передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.8., 3.3.9. договору (своєчасно погашати кредит і сплачувати проценти), протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктами 1.1, 2.4.1. цього договору сторони домовились, що основна заборгованість погашається позичальником з лютого 2008 року по січень 2023 року щомісячно до 10 числа в розмірі 493 долара США, в січні 2023 року 489 доларів США, а проценти сплачуються не пізніше десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховуються проценти.

З наданої відповідачем довідки АТ «АЛЬФА-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») вих. № 82411-23.1 від 28 вересня 2020 року (а.с. 52 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вніс платіж в погашення заборгованості за кредитом договором №640/29-К29 12 лютого 2008 року в сумі 493,7 доларів США. В той же день було внесено ним 224,3 долара США в погашення процентів. Також в подальшому ним вносилися наступні суми в погашення заборгованості за кредитом:

12 березня 2008 року 492,63 долара США заборгованості за тілом кредиту та 926,37 доларів США процентів за користування кредитними коштами;

10 квітня 2008 року 493,54 долара США тіла та 984,45 долара США процентів;

14 травня 2008 року 492,95 долара США тіла та 947,05 доларів США процентів;

10 червня 2008 року 492,57 долара США тіла та 942,43 долара США процентів;

10 липня 2008 року 492,75 долара США тіла та 874,25 долара США процентів;

04 вересня 2008 року 492,86 долара США тіла та 1056,14 доларів США процентів;

19 вересня 2008 року 493,39 доларів США тіла та 897,61 ддоларів США процентів;

10 жовтня 2008 року 493,37 долара США тіла та 984,62 долара США процентів;

04 квітня 2011 року 50 доларів США процентів;

05 березня 2012 року 70,25 доларів США процентів;

10 квітня 2012 року 70,25 доларів США процентів;

14 травня 2012 року 70,25 доларів США процентів;

21 січня 2014 року 99,25 доларів США тіла та 0,75 доларів США процентів.

З огляду на положення пункту 4.5. укладеного сторонами кредитного договору та статті 1050 ЦК України, оскільки після внесення платежів 10 жовтня 2008 року ОСОБА_2 нічого не сплачував банку протягом наступних 60 календарних строк повернення кредиту та нарахованих процентів був змінений на 1-й робочий день після спливу 60 днів прострочення, тобто на 12 січня 2009 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

З наявних у справі доказів, зокрема, довідки АТ «АЛЬФА-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») вих. №82411--23.1 від 28 вересні 2020 року (а.с. 52), вбачається, що відповідач неналежно виконував свої зобов`язання перед банком, що спричинило утворення заборгованості з повернення кредитних коштів та процентів за користування ними.

Наявність кредитної заборгованості відповідач не спростував.

За такого колегія суддів вважає доведеним, що суб`єктивне цивільне право позивача на повернення заборгованості за кредитним договором були порушені відповідачем.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У справі, яка переглядається, відповідач у відзиві на позовну заяву завив про застосування позовної давності, зокрема, вказував на сплив позовної давності до основних вимог стягнення заборгованості за кредитним договором.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина статті 264 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина 1 статті 267 ЦК України).

Наведені норми дають підстави для висновку, що вчинення дій з переривання позовної давності має відбутися саме впродовж строку позовної давності.

Оскільки за встановлених у справі обставин строк повернення кредиту разом із нарахованими процентами настав 12 січня 2009 року, з 13 січня 2009 року позивач дізнався про порушення свого суб`єктивного права і міг пред`явити позов про стягнення заборгованості.

Між тим, колегія суддів також враховує, що після 12 січня 2009 року оплату з погашення кредиту ОСОБА_2 вчинив 21 січня 2014 року, що не призвело до переривання позовної давності за вимогами зі стягнення заборгованості за кредитом, оскільки строк для звернення з цими вимогами сплив 13 січня 2012 року, тоді як частково сплачуючи заборгованість за процентами у період з 4 квітня 2011 року по 21 січня 2014 року відповідач перервав перебіг позовної давності, а тому її відлік за вимогами про стягнення заборгованості за процентами слід починати з 24 березня 2014 року (61 день після 21 січня 2014 року), тому останнім днем звернення з позовом для позивача було 24 березня 2017 року.

Щодо укладення сторонами 9 грудня 2013 року договору про внесення змін до договору кредиту з додатком №1, то все одно підлягає застосуванню п. 4.5. договору кредиту, який не змінювався та не виключався з договору. Отже укладення цього договору не вплинуло на перебіг строку давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки на день його укладання цей строк сплинув. Також цей факт не змінює викладених у попередньому абзаці висновків колегії суддів щодо спливу позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки договір 9 грудня 2013 року укладений до припинення здійснення відповідачем відповідних платежів.

Тому, на день зверненні з позовом у цій справі 23 березня 2023 року Банк пропустив передбачений законом строк для звернення з вимогами до позичальника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наслідком цього є те, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постанова 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20) Верховний Суд дійшов наступних висновків щодо трансформації зобов`язання сторін з повернення суми боргу та відсотків у натуральне.

В оцінці вимог про стягнення суми боргу та нарахованих відсотків Верховний Суд виходив з того, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання, виходячи з таких міркувань.

Слід також взяти до уваги висновки, викладені у постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, в якій кредитор звернувся із позовом про стягнення виключно сум за статтею 625 ЦК України. Вимога про стягнення основної суми боргу не заявлялася з очевидних причин щодо неї сплив строк позовної давності. Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, який відмовив кредитору у задоволені позову, колегія суддів змінила мотиваційну частину судового рішення та вказала на таке: «суди не звернули увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги; за таких обставин, у задоволенні позовних вимог кредитора слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

З огляду на викладене вимоги АТ «СЕНС БАНК» у справі, яка переглядається, про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки у зв`язку із неможливістю прийняття до уваги рішення третейського суду через його явну незаконність та пропуск позовної давності щодо основного зобов`язання повернення кредитної заборгованості перетворилось на натуральне і не підлягає захисту в судовому порядку.

За такого, доводи апеляційної скарги не можуть бути задоволені.

Доводів, які б спростовували зазначені обставини матеріали справи не містять.

Оскільки суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову АТ «СЕНС БАНК», виходив як з недоведеності позовних вимог так і пропуску строку звернення до суду, то мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 08 серпня 2024 року.