Ухвала

06 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 760/14190/20

провадження № 61-11080ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргуакціонерного товариства «УкрСиббанк», яка підписана адвокатом Лаєнком Павлом Петровичем, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року в складі судді: Усатової І. А., та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, в якому просила визнати недійсними з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року та додаткову угоду №1 від 28 січня 2015 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року.

Позовна заява обґрунтована тим, що 19 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», перейменоване в подальшому на АТ «УкрСиббанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США) в сумі 50 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 252 500,00 грн за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеного в договорі, для чого надає до банку письмову заяву (за формою згідно вимог банку), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява позичальника, укладена та надана згідно умов цього договору, є підставою для видачі банком траншу позичальнику.

Позивачка вказувала, що надання кредиту здійснюється у наступний термін: 19 жовтня 2007 року. Згідно договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 19 жовтня 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. За користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Позивач зазначала, що відповідачем, всупереч забороні застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у п.4.1 та у п.4.3 покладено подвійну відповідальність у вигляді встановлення неустойки на позивача. Окрім того, положення щодо можливості зміни банком розміру процентної ставки в сторону збільшення у разі погіршення фінансового стану позичальника, є несправедливими відносно позичальника, оскільки останній у разі настання такої несприятливої ситуації може опинитися ще в гіршому становищі, у порівнянні з тим, що був під час підписання та подальшого виконання кредитного договору.

Також вказувала на те, що положення щодо можливості збільшення банком розміру процентної ставки без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до договору, порушує право позичальника та суперечить положенням статті 1056-1 ЦК України. Положення додаткової угоди до договору містять розміри відсоткових ставок, які значно збільшуються протягом тривалого часу, що у свою чергу є несправедливим та спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачку, що забороняється статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 просила визнати недійсними з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року та додаткову угоду №1 від 28 січня 2015 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк». В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсними пунктів 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ ІБ «УкрСиббанк» - залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що

пункт 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» не відповідає встановленим ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» вимогам, щодо недопущення несправедливих умов, нерівноправності сторін у правовідносинах, а також заборони нечесної й агресивної підприємницької діяльності;

при укладенні договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року в ньому в пункті 4.3. встановлено подвійну відповідальність за невчасне виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки така відповідальність вже встановлена у пункті 4.1 цього договору. Тобто недотримано закріплених у ст.61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

29 липня 2024 року АТ УкрСиббанк»засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Лаєнком П. П., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

АТ УкрСиббанк» вважає, що ОСОБА_1 ненадано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству. Під час підписання даного кредитного договору, ОСОБА_1 мала можливість ознайомитись з умовами та відмовитись від його підписання, якщо її не задовольняли умови укладення кредитного договору;

також у п. 6.2 Правил Кредитного договору ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила згоду з умовами Договору, свої права та обов`язки за Договором і погодилася з ними, підтвердила свою здатність виконувати умови Договору, що розуміє та вважає справедливими по відношенню до нього всі умови Договору. Підписання сторонами Кредитного договору підтверджує той факт, що між ними досягнуто згоди по усіх істотних умовах, а отже договір є укладеним. Таким чином, порушення чинного законодавства України при укладенні Кредитного договору відсутнє. Тобто, ОСОБА_1 самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклала кредитний договір, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання. Перед укладенням Кредитного договору Банком, в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» надано Позичальнику інформаційний лист (пункт 7.12 Кредитного договору) в якому було доведено інформацію. Отже, з огляду на зазначені умови кредитного договору не вбачається подвійність стягнення додаткових сум за одне й те саме порушення. Пеня нараховується тільки за порушення грошового зобов`язання Позичальника, а можливість застосування штрафних санкцій Банку - тільки на відмову у вчиненні Позичальником дій щодо моніторингу забезпеченості кредиту, отже фактично умови кредитного договору не протирічать п.1 ст. 61 Конституції України;

судами не було ураховано правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (постанова ВСУ від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6- 2003цс15);

Наведені правові висновки Верховного Суду України свідчать про те, що штраф та пеню можливо стягувати разом лише за різні порушення умов договору, одночасне стягнення з учасника відносин, який порушив зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про захист прав споживачів, визнання недійсними з моменту укладення договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди до нього.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити акціонерному товариству «УкрСиббанк» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана адвокатом Лаєнком Павлом Петровичем, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков