Провадження № 2/202/617/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.,

за участю: секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кузьміна Р.В.,

представника відповідача - адвоката Павелка СМ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в рамках виконавчого провадження № 57634835 з відповідача ОСОБА_2 на користь матері позивача ОСОБА_3 щомісячно стягувались аліменти на утримання позивача. З дати відкриття виконавчого провадження відповідач уникав сплати аліментів, ігнорував виклики до державного виконавця, не був офіційно працевлаштованим.

Після досягнення позивачем повноліття, старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Єлісєєвою Р.С. було винесено постанову від 23.04.2021 року про повернення виконавчого документа (виконавчий лист № 0417/2-4748/2011 виданого 06.11.2018 року) стягувачу, в якій визначено суму боргу, яка утворилась за відповідачем станом на 06.02.2021 року в розмірі 185124,30 гривень. Відповідачу відомо про дану заборгованість, однак жодних дій направлених на добровільне виконання рішення суду останній не вчиняє. Водночас, згідно з відомостями, розміщеними у відкритому доступі в Інтернет-мережі, відповідач здійснює продаж належного йому нерухомого майна за ціною 45000 доларів США.

Позивач зазначає, що їй, як одержувачу аліментів, з урахуванням норм ст.196 СК України, відповідач має сплатити суму боргу та пені, з моменту видання судом виконавчого листа 06.11.2018 року, що в загальному розмірі складає 370248,60 гривень, з яких: 185124,30 гривень заборгованість по аліментам станом на 06.02.2021 року; 185,124,30 гривень пеня за прострочення сплати аліментів.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по сплаті аліментів в розмірі 185124,30 гривень, та суму пені в розмірі 185124,30 гривень, що разом складає 370248,60 гривень.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 05 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

15 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Так, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку ціни позову, а з наданої постанови про від 23.04.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу неможливо встановити період виникнення заборгованості, механізм її нарахування (складові частини) та за якими розмірами доходу її було розраховано. Як наслідок, необґрунтованим є і наведений в позові розрахунок пені. Також непідтвердженими є посилання позивача щодо здійснення відповідачем продажу квартири за ціною 45000 доларів США. Окрім того, стягувачем у виконавчому провадженні № 57634835 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, є ОСОБА_4 , а тому позивач не має обґрунтованих підстав для стягнення на свою користь заборгованості за виконавчим провадженням, зокрема, й права вимоги по пред`явленому позову. Додатково, відповідач вказав, що підставою для відмови у позові є те, що виконавчий лист повернуто 23.04.2021 року, а з вимогами про стягення пені позивач звернулась лише 04.09.2023 року, тобто з порушенням строку позовної давності. З урахуванням наведеного, позивач просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначила, що за рішенням суду відповідач мав почати сплату аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частики всіх видів доходу, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29.11.2011 року. Відповідач був обізнаний про наявність боргу, однак не сплачував його. Державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби 23.04.2021 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану та визначено розмір заборгованості по аліментам в сумі 185124,30 гривень. Позивач зазначає, що на її думку, вона має право подати даний позов, оскільки вона та ОСОБА_6 є дітьми відповідача, які з моменту стягнення аліментів, так і не отримали їх.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В подальшому в судові засідання не з`являлась.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав на недоведеність розміру заборгованості та необґрунтованість розрахунку по пені. Додатково зазначив, що згідно з практикою Верховного Суду, стягнення заборгованості по аліментам має відбуватись в рамках виконавчого провадження та не потребує додаткового ухвалення судових рішень.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

У статті 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, ухваленого за результатом розгляду цивільної справи 0417/2-4748/2011, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 29.11.2011 року та до їх повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 19.11.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був виданий виконавчий лист, котрий був втрачений під час його пересилання з Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області до Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року видано дублікат виконавчого листа у цивільній справі № 0417/2-4748/2011 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

06.11.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано дублікат виконавчого листа № 0417/2-4748/2011, який перебував на примусовому виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро), виконавче провадження № 57634835.

Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) від 23 квітня 2021 року виконавчий документ № 0417/2-4748/2011 , виданий 06.11.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, повернуто стягувану. Також у постанові зазначено, що борг станом на 06.02.2021 року становить 185124,30 гривень.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які врегульовані Сімейним Кодексом України, Цивільним Кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення заборгованості по аліментам, суд зазначає наступне.

Сімейним кодексом України визначено право та способи захисту у спорах про стягнення аліментів, а також у спорах про стягнення заборгованості з аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Як встановлено судом, аліменти з відповідача стягувались на утримання його дітей, зокрема, ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі, а тому безпідставними є посилання відповідача на відсутність у позивача права на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Отже є два способи виконання обов`язку батьків, які проживають окремо, в утриманні дитини: за домовленістю (добровільно), або за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Відповідно до частин першої статті 194 СК аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно пункту 10 розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження».

Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття (ч. 4 ст. 194 СК України).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по аліментам, на підтвердження її розміру позивачем надано лише постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа від 23 квітня 2021 року в якому зазначено, що борг станом на 06.02.2021 року становить 185124,30 гривень

Як встановлено судом, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, в справі 0417/2-4748/2011, за яким здійснювалось виконавче провадження, до стягнення з відповідача присуджені аліменти на двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з урахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.

Вимог про стягнення заборгованості по аліментів, одночасно з позивачем, інша дитина відповідача ОСОБА_4 не заявляла, а з наданих суду доказів неможливо встановити, який саме розмір аліментів був призначений на утримання саме позивача.

Окрім того, суду не надано здійсненого державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам, який би містив сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів, із зазначенням розмірів прострочених щомісячних аліментних платежів.

Статтею13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Водночас, eчасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

В ході розгляду справи, сторонами не було заявлено клопотань про витребування у державного виконавця розрахунку розміру заборгованості по аліментам, що присуджені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року. Також позивачем не заявлено вимог про визначення розміру заборгованості за аліментами.

Отже, судом встановлено відсутність у позивача права вимоги всього розміру боргу по аліментам в сумі 185124,30 гривень, встановленого державним виконавцем під час повернення виконавчого листа, виданого на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2011 року, по справи 0417/2-4748/2011, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а з наявних у матеріалах справи доказів неможливо визначити розмір частки аліментів, що належить безпосередньо позивачу.

При цьому, як визначено наведними вище нормами чинного законодавства, у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження». Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

За таких обставин, суд доходить висновку про недоведеність позивачем своїх вимог про стягнення з відповідача на її користь розміру заборгованості по аліментам, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позову вимогу про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд зазначає наступне.

Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов`язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України).

Тобто, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та, певною мірою, компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв`язку із затримкою їх сплати.

Зокрема, згідно з абз. 1 ч. 1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі N 333/6020/16-ц (провадження N 14-616цс18), відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Наведений позивачем розрахунок пені є недоведеним, оскільки не відповідає вимогам законодавства та не враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

Разом з тим, матеріали справи не містять детального розрахунку заборгованості по аліментам, із зазначенням розмірів щомісячних несплачених періодичних платежів, а тому суд позбавлений самостійно розрахувати розмір пені аліментами.

Таким чином, необґрунтованими є і вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені) за заборгованість зі сплати аліментів.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч.ч. 1,3,5 статті 263 ЦПК України).

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Дотримуючи загальної вимоги про справедливість судового розгляду, судом надано оцінку усім ключовим доводам сторін. При цьому, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на висновок суду про недоведеність пред`явлених позовних вимог.

Таким чином, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи, відповідачем у поданому відзиві заявлено щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

В ході розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 , що є самостійною умовою для відмови у позові, а тому відсутні підстави для вирішення питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати з розгляду справи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст.12,13,81,82, 141,142,263-265,268,274-279,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів відмовити.

Повне рішення складено 05 серпня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Мачуський