Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/18/24

26 липня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: представника позивача - Микитюка А.І. ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2024 року Івано-Франківська КЕЧ району звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право на користування житлом за вказаною адресою і виселити її із квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивача вимоги Івано-Франківської КЕЧ району підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та просив їх задоволити в повному обсязі. Крім того зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду даної справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Крім того, про час і місце слухання справи відповідач повідомлена належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутність на адресу суду не надходило.

Враховуючи наведене, зі згоди представника позивача, згідно ухвали від 26.07.2024 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Судом встановлено, що Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району - є державною організацією (установою Збройних Сил України), яка створена з метою організації виконання завдань з питань інженерно-інфраструктурного квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організації Збройних Сил України дислокованих межах Івано-Франківської області.

Івано-Франківська КЕЧ району веде самостійний баланс, має реєстраційні рахунки у відділеннях Державного казначейства та поточний рахунок в установі банку, гербову печатку зі своїм найменуванням. Здійснює свою діяльність на підставі «Положення про Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району, затвердженого наказом Командувача Сил Логістики Збройних Сил України №254 від 30.06.2021 року (а.с.9-16).

Основними завданнями Івано-Франківської КЕЧ району є: 1) організація забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, дислокованих у зоні її відповідальності, казармено-житловим фондом, комунальними спорудами, обладнанням та майном квартирно-експлуатаційної служби, ведення обліку та аналіз наявності і стану, правильного та раціонального використання земель, казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання; 2) здійснення заходів з розквартирування військ та постановка на всі види квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, які формуються або передислоковуються, а також зняття з усіх видів квартирно-експлуатаційного забезпечення; 3) організація забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

У відповідності до розділу 4 «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», яка затверджена наказом Міністра оборони України №380 від 31.07.2018 року, зобов`язано проводити роботу по виселенню з жилих приміщень осіб, які втратили зв`язок із ЗС України та не мають законного права в них проживати.

Отже, у зв`язку із необхідністю забезпечення військовослужбовців службовими жилими приміщеннями, Івано-Франківська КЕЧ району змушена була звертатися до суду з позовом про визнання відповідача по даній справі такою, що втратила право користування житлом, а саме за адресою: АДРЕСА_3 .

Зокрема, як перевірено судом, за результатами обстеження жилих приміщень осіб, які втратили зв`язок із Збройними Силами України, на предмет законності їх проживання, було встановлено відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації більше 10 років.

Згідно ордеру №43 від 19.06.1996 року, з державного житлового фонду Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційною частиною Івано-Франківського району ОСОБА_2 як технічному працівнику Будинковолодіння АДРЕСА_4 , на склад сім`ї - дві особи: ОСОБА_2 , 1971 року народження - наймач та ОСОБА_3 , 1999 року народження - донька, було виділено службове житло, що підтверджується копією даного ордеру, долученою до матеріалів справи (а.с.17).

На підставі вказаного ордеру між Будинкоуправлінням №2 Івано-Франківської КЕЧ району та ОСОБА_2 було укладено договір по найму жилого приміщення в будинках Міністерства Оборони за №273, копія якого міститься в у справі (а.с.18-19).

Як з`ясовано судом в ході розгляду даної справи, станом на даний час у квартирі АДРЕСА_2 (військове містечко військової частини НОМЕР_1 , що по АДРЕСА_5 ) зареєстрована одна особа: ОСОБА_2 , 1971 року народження - наймач, що підтверджується довідкою, виданою начальником Івано-Франківської КЕЧ району, копія якої також долучена до справи (а.с.20).

Проте, як було достовірно встановлено, остання з 2012 року і по даний час не проживає в зазначеній квартирі. Дана обставина стверджується актами про не проживання від 31.10.2023 року та 01.12.2023 року, в яких в тому числі сусідами підтверджено, що відповідач більше 10 років не проживає за вказаною адресою у зв`язку із виїздом до Італії. У вказаний період часу ОСОБА_2 жодного разу не з`являлася по місцю своєї реєстрації, так як у неї відсутні будь-які родинні зв`язки за даною адресою. Квартира АДРЕСА_2 є зачиненою, не обігрівається, ремонт в ній не проводиться (а.с.21, 22).

Дослідивши матеріали справи, суд констатує, що згідно п.6 вказаного вище договору по найму жилого приміщення в будинках Міністерства Оборони за №273, укладеного між Будинкоуправлінням №2 Івано-Франківської КЕЧ району та ОСОБА_2 , його (договір) можна дотерміново розірвати в судовому порядку без пред`явлення іншого жилого приміщення, зокрема у випадку, якщо наймач до цього часу виїхав з членами сім`ї в іншу місцевість, не повернувся після закінчення броні, а при відсутності броні - на протязі 6 місяців після виїзду (а.с.19).

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Разом з тим, як з`ясовано судом, відповідач по справі із 2012 року по даний час, тобто більше 11 років фактично не проживає в житлі - квартирі АДРЕСА_2 , без поважних причин, квартира є зачиненою, не обігрівається, ремонт в ній та її догляд не здійснюється.

Поважності причин відсутності відповідача у житлі чи наявності домовленості із наймодавцем за їх заявою про продовження такого строку, або його продовження в судовому порядку, в ході розгляду даної справи, судом не встановлено.

Доведено також і ту обставину, що відповідач не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню вказаного житла впродовж зазначеного часу, тривалий час не цікавиться станом квартири та її цілісністю, не зберігає у вказаному житлі жодних особистих речей, в зв`язку з чим можна прийти до висновку про відсутність потреби в останньої у вказаному житлі.

Наведені обставини не спростовані в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 , оскільки будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, остання в судове засідання повторно не прибула.

Як визначено ч.1 ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні даного спору, суд застосовуючи принцип пропорційності та використовуючи силу закону зобов`язаний захистити саме право позивача на мирне володіння та користування майном, а не право відповідачів, які утримують право на майно тільки шляхом реєстрації у ньому.

Згідно ч.1 ст.62 ЖК України, до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вирішуючи позов, суд погодився з доводами сторони позивача про те, що протягом тривалого часу відповідачем не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому ОСОБА_2 втратила на нього право, оскільки тривала відсутність сталася без поважних на те причин.

Відносно позовної вимоги про виселення відповідача, без надання іншого житла, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а ст.150 ЖК України визначено, що власник має право використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги закріплені і в ст.383 ЦК України.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Вказані норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, також у Постанові Верховного Суду України №2931 від 15 травня 2017 року.

Як констатовано вище, за правилами ст.383 ЦК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить 150 ЖК УРСР.

Таким чином, положеннями ст.ст.383, 391 ЦК України передбачено право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а згідно ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, на вказані правовідносини не поширюється дія норм статтей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦП України, оскільки за встановлених судом фактичних обставин, спір підлягає вирішенню з підстав, передбачених ст.ст.383, 391 ЦК України.

Визначальним для захисту права на підставі цих норм є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Крім того, згідно п.1 ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, згідно абз.1, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Абз.3 передбачено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Абз.5 передбачено, що для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайм (найм) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайм (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081: військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями,що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними,за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину(чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця вданому або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 04.02.1988 №37, громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності).

За змістом ст.123 Житлового кодексу Української РСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Відповідно до ст.124 Житлового кодексу Української РСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п.19 Постанови Кабінету Міністрів України «По затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» №1081 від 03.08.2006, у разі переміщення по службі або звільнення військовослужбовців, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові жилі приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено Законодавством.

У відповідності до ст.107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, будучи лише зареєстрованою і фактично не проживаючи в квартирі АДРЕСА_2 , відповідач порушує конституційне право позивача як власника даного майна на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, зокрема, не звільнивши службову квартиру, відповідач порушує житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житла.

Враховуючи наведене, суд також прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Івано-Франківської КЕЧ району в цій частині і виселення відповідача із вказаної вище квартири, без надання іншого житла.

Суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

З огляду на викладене, суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, вислухавши пояснення представника позивача, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, є обгрунтованими і підлягають до задоволення в повному обсязі.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, суд констатує наступне.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову Івано-Франківської КЕЧ району, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 5368 грн. 00 коп. (а.с.7, 8).

На підставі ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого КМУ від 03.08.2006 №1081, Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 04.02.1988 №37, ст.ст.61, 62, 71, 72, 107, 123, 124 ЖК України, ст.ст.317, 321, 383, 386, 391 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , такою, що втратила право на користування житлом, за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , із квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Івано-Франківської КЕЧ району, , місцезнаходження: м.Івано-Франківськ, вул.Національної Гвардії, 14-Г, - 5368 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення

складено 05.08.2024 року.

Суддя Грещук Р.П.