Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
29 липня 2024 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення піклувальника та стягнення аліментів,-
29.12.2023 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_5 , звернулися до суду з вказаним позовом про позбавлення батьківських прав, в якому просять постановити рішення суду, яким позбавити батьківських прав відповідачів відносно їх неповнолітньоїдоньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; призначити неповнолітнійОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку і стягнути з ОСОБА_4 , аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку.
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в шлюбних стосунках ніколи не знаходилися, завжди мешкали окремо, неповнолітня донька до серпня 2020 року мешкала з відповідачем ОСОБА_3 , але після цього знаходилася на особистому утриманні ОСОБА_2 , оскільки мати залишила доньку на свого брата та займалася виключно особистим життям та виїхавши за межі країни. Батько неповнолітньої взагалі ніколи не піклувався про свою доньку. Відповідачі свідомо ухиляються від обов`язків щодо виховання доньки, не вчиняють жодних дій, не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи.
В теперішній час, позивач ОСОБА_2 належним чином піклується за своєю племінницею , вона сприймає його сім1ю та його сина як свою сім`ю.
Позивачі розуміють, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, проте у справі про позбавлення батьківських прав судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, обставин та доказів у справі: сталі соціальні зв`язки дитини, її місце проживання та місце навчання, психологічний стан дитини тощо.
Зазначає, що подача позову про позбавлення батьківських прав направлено на захист інтересів дитини та відповідає найкращим її інтересам.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.01.2024 року відкрито провадження у справі. Зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради скласти висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно неповнолітньої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4
Ухвалою суду від 10.06.2024 року закрито підготовче провадження по справі , призначено справу до розгляду по суті на 12-30 год. 09.07.2024 року.
Представник позивачів надав заяву про розгляд справи без участі позивачів та представника, підтримує позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 вважає за доцільне позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав.
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, належним чином були повідомлені, відзиву на позов не надали.
Від представника Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника, також надано висновок органу опіки та піклування на виконання вимог ухвали суду.
Судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України.
Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводиться.
Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідач ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, але мають спільну доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно висновку від 29.05.2024 року виконкому ММР як органу опіки та піклування- доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , її матір ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановити над дитиною піклування та призначення піклувальником ОСОБА_2 .
За інформацією органів поліції, у 2023-2024 роках за результатами його розшуку місце перебування не встановлено.
До серпня 2020 року дитина постійно проживала з матір`ю та її братом ОСОБА_2 , потім мати виїхала до Німеччини, залишивши доньку на повному утриманні брата.
За твердженням ОСОБА_6 , мати повністю самоусунулася від спілкування з нею, взагалі не цікавилася її життям, не піклувалася про неї. В лютому 2022 року після нападу росії, з метою збереження життя ОСОБА_6 погодилася поїхати до матері в Німеччину, але з її слів не змогла там довго находитися, адже мати взагалі нею не цікавилася , що привернуло увагу правоохоронних органів Німеччини. В середині лютого 2023 року мати привезла доньку до ОСОБА_7 та повідомила ОСОБА_2 про необхідність забрати ОСОБА_6 , адже вона має намір від неї відмовитися і більше про неї не згадувати.
17.02.2023 року ОСОБА_3 оформила нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Табакерка Е.Ю. заяву, в якій не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1 , правові наслідки позбавлення батьківських прав їй роз`яснені та зрозумілі.
За результатами психодіагностики ОСОБА_1 було встановлено, що дівчина сприймає як свою сім`ю дядька ОСОБА_8 , його дружину та брата Нікіту. Стосунки з батьками є невизначеними, адже вона тривалий час з ними не спілкується, відчуває до них образу та неприязнь через те, що вони не приймають участь у її житті..
Відповідно до акту обстеження умов від акт обстеження умов проживання від 19.04.2024 року, складеного фахівцями Служби у справах дітей адімністрації Центрального району ММР проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 де проживає ОСОБА_2 , його дружина та син ОСОБА_9 , для ОСОБА_1 влаштована окрема кімнатат, дитина має усе необхідне, дядька та його сім`ю сприймає як свою сім`ю, в родині доброзичливі стосунки.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 має власне житло, самостійний стабільний заробіток , за станом здоров`я може виконувати обов`язки піклувальника.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши обставини справи щодо свідомого нехтування своїми обов`язками щодо виховання та утримання доньки, відсутність з боку матері і батька жодного інтересу до обставин життя дитини, суд доходить до висновку про те, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав.
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на наявність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх неповнолітньої доньки, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) опіка встановлюється над малолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
Згідно зі ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Відповідно до ч. 2 ст. 244 СК України при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.
Згідно з ч. 4 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.
Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе встановити піклування над ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та призначити піклувальником над нею опікуном ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який має постійне місце проживання, доводиться їй рідним дядьком та не відноситься до категорії осіб, які відповідно до вимог закону не можуть бути піклувальником.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 рокута набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зіст. 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зістаттею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За такого, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, зважаючи на обов`язок батьків утримувати дитину та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на те, що відповідачі є у працездатному віці, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і вважає достатнім стягувати із відповідачів аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову з відповідачів на користь держави має бути стягнутий судовий збір в сумі по 3028 грн за вимогу майнового характеру та по 1211,20грн за вимогу немайнового характеру - з кожного.
Керуючись статтями 12,13, 81, 141, 259-265,273, 280 Цивільно процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів задовольнити частково.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , відносно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Позбавити батьківських правОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,відносно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , піклувальником неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 29.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 29.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 4239,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 4239,20 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО