Справа№592/6870/24
Провадження №2/592/1571/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання права власності на гараж, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Сумської міської ради про визнання права власності на гараж і просить визнати за ним право власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: Сумська область, місто Суми, громадська організація «Автогаражне товариство «Україна», який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0207.

До початку судового засідання від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бабича М.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 27.05.2024 року представник відповідача за довіреністю Харченко О.О. надав до канцелярії суду відзив, в якому просить справу розглянути без участі представника Сумської міської ради за наявними матеріалами, прийняти законне і обґрунтоване рішення, не порушуючи конституційних прав інших осіб.

Суд, дослідивши та перевіривши письмові матеріали справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 08.03.2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 5302 (а.с. 21).

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.04.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1808, вбачається, що спадщина, на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки, загальної площею 0,0025 га, кадастровий номер :05:001:0207, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надана для будівництва індивідуальних гаражів. На успадкованій земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0207 знаходиться гараж (а.с. 17).

Позивач отримав технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 в громадській організації «Автогаражне товариство «Україна» (а.с. 15, 16).

Відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна № 440625 від 26.04.2023 р., виданої комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради, гараж з погрібом та оглядовою ямою збудовано до 05.08.1992 року (а.с. 11).

У зв`язку з тим, що гараж з погрібом та оглядовою ямою збудовано до 05.08.1992 року, а лише 05.08.1992 р. було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка зробила введення в експлуатацію обов`язковою для всіх забудовників, а отже якщо гараж збудований до прийняття зазначеної постанови, то його не потрібно вводити в експлуатацію.

Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 р. N 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року», чітко підтверджує відсутність необхідності введення в експлуатацію споруди до 05.08.1992 р. та вважає, що для реєстрації права власності на побудовані до 05.08.1992 р. об`єкти достатньо технічного паспорта з датою побудови, а документи, що підтверджують введення в експлуатацію, не потрібні.

Після отримання технічного паспорту на гараж, 26.05.2023 року позивач звернувся до державного реєстратора з заявою про проведення реєстраційних дій про набуття речових прав на нерухоме майно, але рішенням державного реєстратора № 67762056 від 26.05.2023 року позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки заявником разом із заявою подано технічний паспорт № ТІ01:0159-8005-0848-2775 від 27.04.2023 року на гараж під літ. А-1, рік закінчення будівництва 1992. Проте право власності на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна (гараж № НОМЕР_1 ), виникло у заявника на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1808 від 20.04.2023 року. Тому, враховуючи вищезазначені розбіжності не можливо встановити набуття речових прав на нерухоме майно (а.с. 20).

У зв`язку з тим, що батько позивача - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір позивача, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встигла зареєструвати право власності на гараж, враховуючи, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, то єдиним способом захисту своїх прав, є звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частинами першою та третьою статті 15 Закону України «Про власність» (який набрав чинності 15квітня 1991 року) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Подібних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 523/16385/17, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання права власності на гаражє таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 265-268 ЦПК України, ст. ст. 524, 1216, 1261, 1268 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання права власності на гараж задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; паспорт: серія НОМЕР_3 ; рнокпп: НОМЕР_4 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: Сумська область, місто Суми, громадська організація «Автогаражне товариство «Україна», який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0207.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков