КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/167/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4225/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року (суддя Диба О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

встановив:

у грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 6 вересня 1974 року на ім`я ОСОБА_6 був виданий ордер на право зайняття ним та його дружиною ОСОБА_7 двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 23 березня 2015 року розпорядженням Оболонської РДА в м. Києві № 135 були внесені зміни в договір найму вказаного житлового приміщення та укладено його з ним, склад його сім`ї складав: син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Квартира не є приватизованою.

Позивач посилався на те, що сім`я його сина ОСОБА_1 проживала окремо, в орендованому житлі, а починаючи з 4 вересня 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності невістці ОСОБА_4 , однак ОСОБА_1 зі своїми неповнолітніми доньками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, де вони ніколи не проживали, квартирою не цікавляться, квартира не є єдиним доступним для них об`єктом проживання, відповідач не бере участі у фінансовому утриманні квартири, не сплачує нараховані на нього та його неповнолітніх дітей квартирну плату.

Позивач зазначав, що у нього виникла необхідність у реєстрації у квартирі другого свого сина - ОСОБА_12 , який біля року проживає у квартирі та фінансово допомагає утримувати майно, однак відповідач на зв`язок не виходить і дозволу на реєстрацію ОСОБА_12 не надає.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено, визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Відповідач вважає, що позивач не довів порушення його прав відповідачами, тому він є неналежним позивачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Також відповідач зазначає, що судом не були враховані положення Конституції України, Житлового кодексу України, а також судову практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, якими гарантовано недопустимість примусового позбавлення житла. Зокрема, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 206/4028/18, зазначає, що малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Відповідач стверджує, що позивач регулярно чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, обмежуючи йому та його донькам доступ у житло, в якому вони зареєстровані, відтак їх не проживання у цій квартирі не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Крім цього, відповідно до правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 12 липня 2022 року по справі № 753/21211/20, несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Також відповідач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду в розумінні положень ЦПК України, що було суттєвим порушенням норм процесуального права та позбавило його права ефективно здійснювати захист своїх прав, у тому числі приймати участь у допитів свідків.

Відповідач також посилався на те, що служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації позов не підтримала та просила суд відмовити у його задоволенні.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_1 разом з нею не проживає з вересня 2019 року, а їх діти з 1 березня 2022 по 3 травня 2023 року разом з нею перебували у Польщі, де мали тимчасовий прихисток на час воєнного стану в Україні, а на даний час проживають разом з нею в м. Києві.

Також ОСОБА_4 стверджує, що ОСОБА_1 неодноразово намагався вселитись у спірне житло ще з 2016 року, що підтверджується його зверненнями до правоохоронних органів, а довідка ЖБК «Ювілейний-4», видана 24 червня 2019 року, на момент ухвалення оскаржуваного рішення вже втратила свою актуальність.

Крім цього, ОСОБА_4 вважає, що суд мав би критично віднестись до показів свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , оскільки вони не бачили ОСОБА_1 , а тому не можуть дати об`єктивні пояснення з приводу предмету спору, а зі свідком ОСОБА_15 у них неприязні відносини.

У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_5 - адвокат

Агбонгале Л.С. просить залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача зазначає, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, з серпня 2020 року він з дітьми не проживає, а тому їх законним представником є їх мати - ОСОБА_4 .

Також представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання у спірному житлі, а його звернення до поліції протягом 2016-2020 років не є належними доказами на підтвердження факту вчинення ОСОБА_5 перешкод відповідачу у користуванні спірним житлом.

Крім цього представник позивача зазначає, що під час листування із судом відповідач зазначав іншу адресу - АДРЕСА_4 , що свідчить про те, що спірна квартира, де він зареєстрований, не є його єдиним доступним для проживання об`єктом, а матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження факту тривалого не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, у тому числі довідка ЖБК «Ювілейний-4» та квитанції, що засвідчують одноособове здійснення позивачем оплати комунальних послуг та покази свідків.

Звертає увагу представник позивача і на те, що ОСОБА_5 є пенсіонером у віці 75 років та має онкологічне захворювання третього ступеня, при цьому саме на його плечі покладено тягар по сплаті комунальних послуг за всіх зареєстрованих у спірній квартирі осіб.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, а також отримавши копію ухвали суду про задоволення його клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції, на відеозв`язок не вийшов, у мережі у день судового засідання не зареєструвався, тому відповідно до положень ст. 212 та 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, у судове засідання свого представника не направила, начальник служби ОСОБА_16 направила на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву, у якій просила провести розгляд справи у відсутності представника служби. Вказана заява не підписана електронним цифровим підписом, тому залишається апеляційним судом без розгляду.

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника служби.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_4 , яка апеляційні скарги підтримала, пояснення позивача ОСОБА_5 та його представника - адвоката Агбонгале Л.С., які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі ордеру від 6 вересня 1974 року квартира АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_6 на сім`ю у складі трьох осіб: він, дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (с.с. 26 т.1).

Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 136 від 23 березня 2015 року внесено зміни в договір найму житлового приміщення 134 по АДРЕСА_5 та укладено його з ОСОБА_5 , склад сім`ї якого: він, син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (с.с.27-29 т.1).

На час подання позовної заяви у спірній квартирі зареєстровані: позивач

ОСОБА_5 , його син ОСОБА_1 та малолітні онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відповідачі у справі (с.с.22 т.1).

Згідно довідки ЖБК «Ювілений-4» № 86 від 24 червня 2019 року, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 та їх доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації (с.с.30 т.1). Власницею вказаної квартири зареєстрована ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 4 вересня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. (с.с.20-21 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі більше шести місяців не проживають у спірній квартирі без поважних причин, не намагались вселитись у зазначену квартиру, хоча жодних перешкод їм не чинилося.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Під час судового розгляду не було встановлено, що відповідач та його діти неправомірно вселилися у спірну квартиру та зареєстровані в ній на незаконних підставах.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 759/21930/21 зазначено, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).»

У підтвердження своїх посилань позивачем надана копія довідки ЖБК «Ювілений-4» № 86 від 24 червня 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 та їх доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації.

Також у підтвердження позовних вимог судом були допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які проживають у будинку, де розташована спірна квартира, та підтвердили викладені у позовній заяві обставини.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 не заперечує, що проживає разом із доньками у квартирі АДРЕСА_6 . При цьому, ОСОБА_4 зазначає, що після пред`явлення позову про розірвання шлюбу у вересні 2019 року, ОСОБА_1 у квартирі разом з нею та дочками не проживає.

Крім того, ОСОБА_4 посилалася на те, що у березні 2022 року вона разом із дочками виїхали до Польщі після введення військового стану на території України, а після повернення до України у травні 2023 року, вона не намагалася потрапити до спірної квартири, знаючи, що позивач чинив перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має

особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини.

Визнаючи малолітніх ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд першої інстанції не врахував, що малолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків дитина може реалізувати його лише при досягненні певного віку, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування спірним житлом.

Перевіряючи доводи відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів встановила, що він не заперечуває не проживання у спірній квартирі понад встановлені законом строки, однак стверджуває, що позивач чинив йому перешкоди у користуванні квартирою, не надавав ключі від квартири, у спірну квартиру не пускає, не бажає з ним спілкуватися, у зв`язку із чим він звертався до правоохоронних органів.

У підтвердження своїх посилань відповідачем ОСОБА_1 суду першої інстанції надана копія листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки від 4 серпня 2022 року, згідно якої: 20 грудня 2016 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстрована заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 на ґрунті особистих неприязнених стосунків не хоче з ним спілкуватися, не допускає у квартиру, не дає ключі від квартири та домофона. Рішення - матеріали списанні 20 грудня 2016 року; 23 червня 2017 року Оболонським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що він не може потрапити у квартиру; 2 січня 2018 року Оболонським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не пускають у квартиру, де він зареєстрований, не дають ключі від квартири; 14 липня 2019 року Подільським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не допускають у квартиру, де він зареєстрований; 15 жовтня 2020 року Подільським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що через конфлікт з батьком він не може увійти у квартиру, батько через образу на нього не хоче з ним спілкуватися.

Разом з цим, із зазначеного листа вбачається, що будь-які рішення по заявам ОСОБА_1 не приймалися, а у день подання вони списувалися або направлялися за територіальністю, що оскаржено відповідачем не було, подання аналогічних заяв відбувалося один раз на рік або до Оболонського управління поліції, або до Подільського управління поліції, яке територіально не обслуговує район, де знаходиться спірна квартирна, що на думку колегії суддів, свідчить про штучне створення відповідачем доказів чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, а не намагання вирішити конфліктну ситуацію та реально захистити свої порушені права.

Крім того, факт звернення до правоохоронних органів сам по собі не може свідчити про наявність реальних перешкод у користуванні квартирою.

При цьому відповідач ОСОБА_1 протягом тривалого часу не звертався до

суду з позовом про вселення до спірної квартири або про зобов`язання позивача надати йому ключі від квартири, хоча відповідач є фаховим адвокатом та обізнаний про встановлений законом порядок захисту своїх порушених прав та інтересів.

Колегія суддів вважає, що вказане спростовує твердження відповідача, що йому чинилися позивачем перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Направлений відповідачем 17 липня 2023 року лист на ім`я позивача про припинення створення перешкод у користуванні житловим приміщенням, колегією суддів, як доказ, не приймається, оскільки створений після прийняття рішення у даній справі.

Разом з цим, у даному лист відповідач зазначає своє місце проживання - АДРЕСА_4 , дана адреса також була зазначена відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення, що свідчить про наявність у відповідача іншого житла у місті Києві.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 вже зазначив, що проживає у Федеративній Республіці Німеччина, що свідчить про виїзд відповідача з території України.

Отже, ОСОБА_1 забезпечений житлом, у тому числі і за межами України.

Колегія суддів погоджується з посиланням у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що не сплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Однак, на думку колегії суддів, дана обставини свідчить про те, що відповідач не цікавився спірною квартирою та не бажав нести витрати по її утриманню, так як не вважав її місцем свого проживання.

Аналіз вищевикладених обставин та документів дає підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі з 2016 року, поважних причин не проживання у квартирі під час судового розгляду встановлено не було, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 не є належним позивачем у даній справі, так як його права не порушуються реєстрацією у квартирі відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач є особою, з якою укладений договір найму житла, він має права наймача, передбачені чинним законодавством, у тому числі і не нести витрати по сплаті платежів за осіб, які у квартирі не проживають, а також на реєстрацію у квартирі сина, який за ним доглядає та допомагає фінансово.

Перевіряючи твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомленим про судовий розгляд, колегія суддів встановила наступне.

Направляючи позовну заяву до суду у грудні 2022 року, позивач зазначив в ній місце реєстрації відповідача ОСОБА_1 та місце його проживання, про яке був обізнаний. Також у позовній заяві зазначено, що позивачу не відома адреса електронної пошти відповідача та його реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Пункт 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, у редакції на час подання позовної заяви, передбачав, що позовна заява повинна міститиповне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Відповідно до частин 3, 6, 7, 8 статті 128 ЦПК України, у редакції на час ухвалення заочного рішення у даній справі, судові виклики здійснюються судовими повістками про

виклик.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З матеріалів справи вбачається, що про судове засідання, призначене на 27 квітня 2023 року, відповідач ОСОБА_1 повідомлявся за двома адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Судові повістки повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.81-82 т.1).

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, а суд першої інстанції мав правові підстави для ухвалення заочного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач має зареєстрований електронний кабінет з 2020 року, не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при здійсненні повідомлення відповідача про судовий розгляд, оскільки дана інформація на час ухвалення судового рішення суду відома не була, так як позивач такі відомості у позовній заяві не зазначив та повідомив, що йому невідомий РНОКПП відповідача, за яким здійснюється реєстрація фізичною особою електронного кабінету у системі «Електронний суд».

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав можливість встановити РНОКПП відповідача, зробивши відповідний запит до Державної податкової служби, не ґрунтуються на нормах процесуального права, які такі обов`язки суду на стадії судового розгляду не передбачають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи позовні вимоги про визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення малолітніх дітей, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, які є

підставою для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог, заявлених до неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук