Провадження № 2/359/1040/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

встановив:

15 грудня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, якою просить суд : зменшити розмір аліментів, що стягується з ОСОБА_1 на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2012 у справі №2/1005/2113/2012 провадження №1005/7753/2012 за позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і з 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів на 1/6 частину із всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилася ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У жовтні 2023 року позивачу стало відомо про те, що він є боржником та на підставі постанови Бориспільського ВДВС від 07 вересня 2023 року звернуто стягнення на його заробітну плату та інші доходи. Про рішення суду та відкриті виконавчі провадження позивачу відомо не було. З фактом стягнення аліментів позивач погоджується, однак не згідний з розміром стягнення аліментів, оскільки на утримані у позивача є ще одна дитина, він має статус учасника бойових дій, має втрату 10 % працездатності. Тому, позивач просить зменшити розмір аліментів призначений на утримання доньки ОСОБА_4 з 1/4 частини до 1/6 частини, враховуючи що цієї частки від доходу буде достатньо для того, щоб забезпечити гармонійний розвиток доньки.

Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

18 березня 2024 року представник відповідача адвокат Сацик Р.В. подав до суду відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Так, позивачу було відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , оскільки в описовій частині рішення зазначено, що позивач в судовому засіданні визнав позовні вимоги. Позивач заборгованість по сплаті аліментів почав сплачувати, це підтверджує, що позивач працює та має стабільний дохід. Крім того, позивач стверджує, що на його утриманні перебуває син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак доказів проживання однією сім`єю та перебування дитини на утриманні не надає. Окрім того, позивач не надав до позовної заяви належних та допустимих доказів, що вказують на динаміку зміни його матеріального або сімейного стану у бік погіршення після ухвалення рішення про стягнення аліментів. Крім того, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5500 грн.

11 червня 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволені позову просить відмовити.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_4 . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 27 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області. У свідоцтві батьками дитини вказано : ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 57).

На підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 стягнуто аліменти на дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 серпня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач, як на підставу позовних вимог посилається на те, що на утримані є ще одна дитина, він має статус учасника бойових дій, має втрату 10 % працездатності.

Зменшення розміру аліментів є правом суду, а не його обов`язком, виходячи з диспозиції ст. 192 СК України, тобто, навіть за умови доведеності факту зміни матеріаль-ного стану платника аліментів, суд, який розглядає справу, може не задовольняти вимоги останнього про зменшення розміру аліментів, зважаючи на інші обставини справи, зокрема, у разі, якщо зменшення розміру аліментів не відповідатиме інтересам малолітніх дітей, які мають право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Так, ОСОБА_1 вказував, що має ще одну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7). Разом з тим, доказів щодо сплати аліментів згідно судового наказу виданого Яворівським Районним судом Львівської області від 14 грудня 2023 року (а.с.91) та перебування дитини на його утриманні не надає. Не заявив позивач і клопотань про витребування таких доказів, у разі складнощів в їх отриманні. Також позивач вказує, що йому не було відомо про рішення суду від 25 жовтня 2012 року, однак згідно даного рішення позивач був присутній в судовому засіданні під час розгляду справи та позов визнав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону україни «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культур-ного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності до вимог ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною першою ст. 182 СК України, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства стягнення аліментів» роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану.

Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач не зазначив, що за своїм матеріальним становищем він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі, який стягнено судовим рішенням, та не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень. Оцінюючи подані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. По суті, позивач обмежився лиш власними поясненнями. При вирішенні справи суд враховує, що зі зменшенням доходу позивача, розмір аліментів на сина зменшується на ту ж частку.

Крім того, суд враховує, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №715/2073/20.

Варто зазначити, що факт зміни майнового стану позивача жодним доказом не підтверджений.

Позивач не довів, що його фінансовий стан змінився настільки, що існують передбачені законом підстави для зменшення розміру аліментів, а також що таке зменшення буде відповідати найкращим інтересам неповнолітньої доньки, яка з ним не проживає.

Вирішуючи даний спір, суд також виходить з того, що відповідно до положень статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.

Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання.

Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу.

У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.

Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства.

На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити не лише з врахування його трудових доходів.

Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу. Крім того, позивач не надав доказів актуальних даних щодо своїх доходів на час вирішення спору.

При вирішенні спору суд враховує потреби в першу чергу дітей. Так, позивач не аргументував яким чином наявність ще однієї дитини вплинула на його доходи. Позивач не довів суду розміру своїх видатків, які б перевищували розмір його доходів, та б мали перевагу над інтересами дітей. Тому підстави для задоволення позову відсутні.

У зв`язку з цим, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується заяви представника відповідача - адвоката Сацик Р.В. про вирішення питання по витратам ОСОБА_2 на професійну правову допомогу, суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представ-ництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала професійну правничу допомогу від адвоката Сацика Романа Васильовича, на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги №1313 від 14 березня 2024 року; додаток № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 14 березня 2024 року; ордеру серії АІ № 1546797; свідоцтва про право на зайнятті адвокатською діяльністю КС №7009/10; акта про надану правничу допомогу №1; детальним описом робіт (наданих послуг) від 15 березня 2024 року на загальну вартість сплачених адвокатських послуг в розмірі 5500 грн. 00 коп.; квитанцією за №3118813 від 15 березня 2024 року в розмірі 5500 грн. 00 коп.

Судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Відтак, заява представника ОСОБА_2 про стягнення з позивача на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу, підлягає задоволенню.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові - покладається на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 180, 181, 182, 183, 184, 191, 192 СК України, ст. 10-12, 76-82, 133, 141, 259-260, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5500 (п'ять тисяч п'ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Інформація про позивача : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий Бориспільським РВ ЦД МСУ у Київській області 13 червня 2010 року, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт № НОМЕР_5 виданий 3222, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 серпня 2024 року.

Суддя Яковлєва Л.В.