Провадження №2-о/523/497/24
У Х В А Л А

"29" липня 2024 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси Середа І.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту утримання нним неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування заяви зазначено, що в 2023 році заявник зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , яка змінила прізвище на ОСОБА_5 . Від попереднього шлюбу у нього двоє неповнолітніх доньок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. У його дружини ОСОБА_2 від попереднього шлюбу з ОСОБА_8 , є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ними, а батько дитини не сплачує аліменти, які було стягнуто з нього за рішенням суду у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до відділу поліції із заявою про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 164 КК України. На даний час заявник фактично здійснює утримання дитини ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_1 повідомляє, що факт наявності у заявника на утриманні трьох дітей підтверджується тим, що йому ІНФОРМАЦІЯ_4 , надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацом четвертим ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується відміткою у воєнному квитку.

Встановлення факту утримання дитини необхідно для отримання заявником права виїзду за кордон, на підставі Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Перевіривши представлені матеріали, приходжу до висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Норма ч.2 ст.293 ЦПК України передбачає, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою ст.315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядає суд .

Частиною другою ст.315 ЦПК України закріплено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У пункті 1постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення`звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту утримання вітчимом дитини дружини потрібно для підтвердження знаходження на утриманні трьох дітей та отримання заявником права виїзду за кордон, на підставі Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Згідно з п.2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, уразі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

За нормами абз.4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

Як вбачається із доданої до заяви копії військового квитка в ньому міститься відмітка про те, що заявник не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" .

Отже, в ході дослідження заяви та доданих доказів, встановлено, що заявником вже отримано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Необхідно звернути увагу на те, що процедури надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами, з огляду на нормативно-правове регулювання та компетенцію органів, які визначають наявність таких прав.

Оскільки про наявність перешкод в перетині кордону на час подання заяви не підтверджено, а наявність таких в майбутньому може вказувати про спір у праві на перетин державного кордону України, який має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту утримання дитини з урахуванням оформлення відстрочки, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293,315 ЦПК України.

У силу вимог ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Отже, враховуючи вищенаведені вимоги закону, відсутні підстави для відкриття провадження .

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду з позовом в разі порушення його прав на загальних підставах.

Керуючись ст.260,261,315,353 ЦПК України,

УХВАЛИЛА :

Відмовити у відкритті провадження по справі заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення ухвали.

Ухвала складена та підписана 29 липня 2024 року.

Суддя