Справа № 308/4146/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 поданим в особі представника позивача ОСОБА_2 до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання договору кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання договору кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 31 березня 2008 року між Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» та ОСОБА_1 було підписано договір кредиту-поруки №103/2 за умовами якого Спілка надала, а позичальник отримала кредит у розмірі 8 500 грн. на засадах строковості, зворотності, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язалася сплатити всі відсотки за користування кредитом, визначені договором повернути кредит спілці на умовах, що визначені договором.

Вказаним Договором кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року передбачені умови забезпечення виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів, а саме умови поруки. Так, згідно вказаного договору ОСОБА_3 поручився за належне виконання позичальником умов Договором кредиту- поруки №103/2 від 31.03.2008 року.

Вважає, що договір підписаний з порушенням норм матеріального права, порушує права та інтереси позивача, і є недійсним з таких підстав.

Позивачка не була членом кредитної спілки, а тому в силу вимог Закону України «Про кредитні спілки» їй не міг бути виданий кредит. Також зазначає що КС «Тур`я» не мала відповідних ліцензій. Кредитний договір підписаний неуповноваженою особою ОСОБА_4 , яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

З огляду на викладене представник позивача просить суд договір кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року укладений між Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 визнати недійсним.

25 травня 2018 року представником позивача було подано до суду в порядку ст. 49 ЦПК України заяву про зміну підстав позову в частині його додаткового обґрунтування. Сторона позивачів стверджує що умови пункту 4.4. договору кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року, яким передбачено підвищення розміру відсотків за користування кредитними коштами у разі прострочення виконання зобов`язань, є несправедливими в силу норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що оскаржувані частини договору кредиту-поруки (частково п.1.3, повністю пункт 2.4 та підпункт «а» п.4.4) є недійсними, так як порушують права позивача як споживача та суперечать частинам 1,2, п.5 ч.3 ст. 18 Закону.

Посилаючись на викладене, представник позивача, просить суд договір кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року укладений між Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 визнати недійсним.

У запереченні на позовну заяву , які надійшли до суду 01.06.2017 року відповідач зазначив, що доводи позивача стосовно того що вона не була членом Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», є безпідставними і спростовуються її власноручно написаною заявою від 24.01.2008 року про прийняття її в члени спілки, в якій наявний її підпис. Стосовно того факту, що, що дана кредитна спілка не мала відповідних ліцензій, відповідач відзначив, що дані твердження спростовуються доданою до заперечення Ліцензією серії АВ № 362512 від 23.07.2007року з строком її дії з 23.07.2007р. по 23.07.2010року. Посилання позивача на те, що кредитний договір був підписаний не уповноваженою особою ОСОБА_4 , яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також, те що рішення про надання кредиту не приймалось кредитною спілкою, оскільки такі також спростовуються Довідкою №1593/07 з ЄДРПОУ, відповідним Протоколом №103/2 засідання кредитного комітету від 31.03.2008 року.

Позиція сторін справи :

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла на адресу суду заява про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» не зявився будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляд справи. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти заочного рішення не заперечує.

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Результат аналізу частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у разі наявності у нього офіційної електронної адреси.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22).

Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Справа перебувала на розгляді судді Монич О.В.

Заяви, клопотання.

22.01.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про приєднання до матеріалів справи доказів;

11.03.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про перенесення розгляду справи;

21.10.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про залишення позову без розгляду та розгляд справи без участі;

25.05.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи без участі;

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

06 листопада 2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято справу до свого провадження суддею Бенца К.К.;

22.10.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) залучено до участі у справі у якості третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Як встановлено по справі, між Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» та ОСОБА_1 31 березня 2008 року був укладений договір кредиту-поруки № 103/2, згідно якого Спілка надала, а позичальник отримала кредит у розмірі 8 500 грн. на засадах строковості, зворотності, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язалася сплатити всі відсотки за користування кредитом, визначені договором повернути кредит спілці на умовах, що визначені договором.

Згідно п. п. 1.2, 1.3 кредит надається терміном на 24 місяці з 31 березня 2008 року по 28 березня 2010 року, за користування яким сплачуються відсотки з розрахунку 45 % річних.

Згідно з пунктом 5.1 договору кредиту-поруки від 31 березня 2008 року № 103/2 поручитель поручається перед спілкою за виконання позичальником обов`язків за договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення позичальником зобов`язань у повному обсязі солідарно терміном на десять років з дня укладення договору але не раніше виконання всіх зобов`язань за ним.

Відповідно до пункту 8.1 договору кредиту-поруки сторони домовилися про встановлення десятирічної позовної давності.

В забезпечення виконання вищевказаного договору, згідно договору кредиту-поруки № 103/2 від 31 березня 2008 року ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання солідарно з ОСОБА_1 відповідати в повному обсязі перед позивачем за своєчасне та повне виконання боржником свого обов`язку за кредитним договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 24.01.2008 року звернулася до Спостережної Ради Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» з заявою, згідно якої просила прийняти її в члени Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я».

Судом встановлено, що 23.07.2007 року директором Департаменту нагляду за кредитними установами ОСОБА_5 було видано ліцензію серії АВ №362512, згідно якої за Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» зареєстровано вид діяльності : надання фінансових послуг.

Оцінюючи доводи позовної заяви суд констатує, що відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, матеріали справи містять рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 14.06.2017 року та постанова Верховного суду від 29 січня 2020 року у справі №298/131/17.

Судом встановлено, що предметом спору в означеній справі №298/131/17 було стягнення заборгованості за договором кредиту-поруки № 103/2 від 31.03.2008 року що укладений між ОСОБА_1 та ПР КР «Тур`я», тобто за тим саме договором дійсність якого оспорюється позивачем у даній справі.

Так, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 14.06.2017 року встановлено, що: «Доводи апелянта ОСОБА_1 , що вона не була членом Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», а тому позивач не мав права з нею укладати договір, є безпідставними і спростовуються заявою ОСОБА_1 від 24.01.2008 року про прийняття в члени спілки, в якій наявний її підпис і яка долучена позивачем до заперечень на апеляційну скаргу.

Безпідставними також є доводи апелянта, що дана кредитна спілка не мала відповідних ліцензій, оскільки вони спростовуються наданою Ліцензією серії АВ № 362512 від 23.07.2007року з строком її дії з 23.07.2007р. по 23.07.2010року.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що кредитний договір був підписаний не уповноваженою особою ОСОБА_4 , яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також, що рішення про надання кредиту не приймалось кредитною спілкою, оскільки такі також спростовуються Довідкою №1593/07 з ЄДРПОУ, відповідним Протоколом №103/2 засідання кредитного комітету від 31.03.2008 року.

Слід зауважити, що докази на які посилається Апеляційний суд Закарпатської області у вказаному рішенні також наявні і в матеріалах цієї справи. За таких обставин слід дійти висновку, що підстави на які посилається позивач у даному позові вже оцінені судом апеляційної інстанції у справі №298/131/17.

Рішення суду Апеляційної інстанції також переглядалось Верховним судом який констатував, що суди першої та апеляційної інстанції установивши, що між сторонами укладено кредитний договір, який не виконує позичальник дійшли правильного висновку, що основна сума боргу по кредитному договору в розмірі 6 503,47 грн. підлягає стягненню (постанова Верховного суду від 29 січня 2020 року)

Враховуючи означені обставини суд не вбачає підстав для переоцінки наведених позивачем аргументів та наданих доказів так як таким надана детальна оцінка судами вищих інстанцій.

Нормативно-правове обґрунтування.

Що стосується додаткового обґрунтування позовних вимог в частині суперечності умов договору кредиту-поруки № 103/2 від 31.03.2008 року частинам 1,2 п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст.. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст.. 368 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Отже, згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку подання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно ч. ч. 5, 7 ст. 18 вищезазначеного Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним . Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п. 5, 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими, є зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором: установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Із договору кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року укладеного між сторонами вбачається, що позивач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, про що стоїть її особистий підпис на кожній сторінці оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформляється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивачка отримавши кредитні кошти від кредитора фактично приступила до виконання договору і не скористалась своїм правом, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається що ОСОБА_1 на протязі тривалого часу частково виконувала умови кредитного договору.

Посилання позивача на те що п. 2.4 та п. 4.4 є несправедливими умовами даного Договору, оскільки передбачають нарахування додаткових відсотків у разі простроченої заборгованості після закінчення строку дії з відповідного платежу та підвищення процентної ставки за невиконання умов договору до 180 % річних, суд не приймає до уваги, так як факту нарахування підвищених відсотків відповідачем судом не встановлено і доказів на підтвердження цього суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку що за період дії Договору кредиту-поруки № 103/2 від 31.03.2008 року ОСОБА_1 було нараховано відсотки за користування кредитом згідно п. 1.3 договору у розмірі 45% річних і мала місце сталість та незмінність процентної ставки і позивачем не надано суду жодного належного доказу про нарахування їй додаткових відсотків за користування кредитом після закінчення строків, передбачених після закінчення терміну дії договору.

Факт нарахування відсотків саме у розмірі 45% річних, а не підвищених відсотків згідно п.4.4. договору також підтверджено рішеннями судів у справі №298/131/17 які долучено до матеріалів справи.

У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, спірний Договір кредиту поруки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджувалося в подальшому відповідними діями обох сторін, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконували взяті на себе зобовязання, позивач надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, в договорі та загальних умовах, в графіку погашення кредиту, які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору кредиту - поруки №103/2 від 31.03.2008 року згідно положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстав для визнання Договору кредиту - поруки №103/2 від 31.03.2008 року недійсним. Й, навпаки відповідачем повністю спростовані підстави позову.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргу ментів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, я ким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 31.07.2024 року, дата складання повного судового рішення 02.08.2024 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -02.08.2024 року.

Керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626 629 ЦК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 поданої в особі представника позивача ОСОБА_2 до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання договору кредиту-поруки №103/2 від 31.03.2008 року недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач Перечинська районна кредитна спілка «Тур`я» (місце знаходження: 88000, м.Ужгород, вул. Фединця, 62, );

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 );

Дата складання повного тексту рішення суду 02.08.2024 р.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца