Справа № 182/1419/24
Провадження № 2/0182/1778/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31.07.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю, посилаючись на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , який до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Інформація щодо смерті чоловіка підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) 02.04.2022 року. Після його смерті відкрилась спадщина на :

- житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.1981 року, посвідченого виконавчим комітетом Менжинської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області за реєстровим номером 91;

- земельну ділянку, площею 0,0474 га, за кадастровим номером :02:014:0018, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі Рішення Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 11.06.2020 року за № 690-47/VII;

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 6,9100 га, яка розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області за кадастровим № :01:007:0334.

На випадок своєї смерті чоловік розпорядження щодо належного йому майна не залишив. Його єдиним спадкоємцем першої черги за законом є вона - його дружина. Інших спадкоємців а ні за законом, а ні за заповітом у нього не було. Спадкоємець, який постійно проживає за однією адресою разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу України, він не заявив про відмову від неї (ст.1268 ЦК України). Від прийняття спадщини вона не відмовилась, її прийняла, оскільки на момент його смерті разом з ним була зареєстрована та проживала (довідка № 150 від 07.09.2023 року). Для оформлення своїх спадкових прав в липні 2022 року вона звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 . 13.07.2022 року було відкрито спадкову справу, яку зареєстровано в Книзі обліку і реєстру спадкових справ за № 189/2022. Спадщина нею частково була оформлена лише на частину земельної ділянки, площею 6,9100 га, яка розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, за кадастровим №:01:007:0334 (копія свідоцтва про право власності за законом додається). Стосовно оформлення іншого спадкового майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вона отримала відмову. Причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії з приводу видачі спадщини на вказаний житловий будинок стало те, що, згідно витягів з державного реєстру актів цивільного стану, спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , а тому такий об`єкт нерухомості є спільно набутим майном подружжя. За таких обставин спадщину на житловий будинок в цілому нотаріус видати не може, а для подальшого вирішення цього питання рекомендував звернутись до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Житловий будинок належав її чоловікові на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.1981 року, який було посвідчено виконавчим комітетом Менжинської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області. Він був придбаний ним в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_5 , який тривав з 19.07.1980 року по 19.10.1992 року, що співпадає з періодом придбання самого житлового будинку, в зв`язку з чим він є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (що діяв на той час), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Після офіційного розлучення, колишня дружина її чоловіка переїхала жити до іншого будинку, чоловік же залишився проживати в цьому ж будинку. З цього часу його перша дружина ніколи не порушувала питання щодо поділу спільно набутого майна а ні в усному порядку, а ні в судовому, також вона не просила встановити порядок його користування. В 2020 році чоловіком було приватизовано земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0474 га, про що свідчить Рішення Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 11.06.2020 року за № 690-47/VII (копія додається). Приватизована земельна не є спільно набутим майном з ОСОБА_5 і є особистим майном її чоловіка. Їх з чоловіком відносини розпочались в 2002 році. З цього часу вона почала проживати в цьому будинку і на прохання чоловіка була в ньому офіційно зареєстрована, про що свідчить відмітка в її паспорті громадянина України. З 2012 року вони офіційно зареєстрували між собою шлюб у виконавчому комітеті Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Весь цей час, вона та її чоловік, безперервно та відкрито володіли зазначеним житловим будинком. Користувались ним на власний розсуд і без дозволу інших осіб. Підтримували його в належному технічному стані, робили в ньому ремонти, приватизували земельну ділянку під ним. Вона вважала, що житловий будинок є власністю її чоловіка, який придбав його на підставі укладеного ним договору купівлі-продажу будинку від 30.04.1981 року, що посвідчено Менжинською сільською радою народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області. Про те, що це майно перебуває у спільній сумісній власності її чоловіка та його колишньої дружини, вона не знала. Померлий з цього приводу їй нічого не розповідав. Його першу дружину ОСОБА_5 вона особисто не знала та в цьому житловому будинку ніколи її не бачила. З часу розірвання шлюбу в 1992 році вони між собою не спілкувались та не бачились. Зі слів її сусідів, останнє відоме місце проживання відповідача є АДРЕСА_2 . Вони з чоловіком відкрито користувались цим будинком на власний розсуд без дозволу інших осіб. Більше десяти років добросовісно та відкрито володіли ним в цілому, з урахуванням його частини, яка при поділі спільно набутого майна подружжя була б виділена у власність ОСОБА_5 (колишній дружині її чоловіка). В Державному реєстрі актів цивільного стану громадян запис про смерть ОСОБА_5 відсутній, відповідна інформація була отримана нотаріусом в процесі заведення спадкової справи шляхом безпосереднього доступу до реєстрів (згідно постанови про відмову від 31.08.2023 року). Протягом цього часу (більше 30 років) відповідачка стосовно поділу спільно набутого майна до суду не зверталась та не просила встановити порядок його користування. Таким чином, вважає, що, на підставі вище викладеного, має всі правові підстави визнати за собою право власності на частину цього будинку в порядку набувальної давності, а іншу його частину успадкувати, після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватизована земельна ділянка під житловим будинком не є майном, набутим за час шлюбу з ОСОБА_6 , а тому не є об`єктом спільної сумісної власності і може бути нею бути успадкована в цілому, після смерті ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст.344 ЦК, оскільки в силу ч.5 ст.12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст.388 ЦК), тоді як ст.344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Виходячи з приписів ст.16 ЦК України, це право підлягає захисту в судовому порядку. За таких обставин звернувся до суду.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.120).

Відповідачка про розгляд справи повідомлялась належним чином (а.с.115), однак будь-яких заяв чи клопотань від неї до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки (а.с.8) ОСОБА_3 (а.с.7, 72-73), який до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26). Після його смерті відкрилась спадщина на :

- житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.1981 року, посвідченого виконавчим комітетом Менжинської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області за реєстровим номером 91 (а.с.10, 74);

- земельну ділянку, площею 0,0474 га, за кадастровим номером :02:014:0018, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі Рішення Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 11.06.2020 року за № 690-47/VII (а.с.101зв 102, 108);

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 6,9100 га, яка розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області за кадастровим № :01:007:0334 (а.с.103-104).

На випадок своєї смерті чоловік розпорядження щодо належного йому майна не залишив. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом є позивачка по справі.

Спадкоємець, який постійно проживає за однією адресою разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу України, він не заявив про відмову від неї (ст.1268 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні, від прийняття спадщини позивачка не відмовилась, її прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця разом з ним була зареєстрована та проживала в будинку (а.с.26). Для оформлення своїх спадкових прав в липні 2022 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 (а.с.78). 13.07.2022 року було відкрито спадкову справу, яку зареєстровано в Книзі обліку і реєстру спадкових справ за № 189/2022. Спадщина позивачкою частково була оформлена лише на частину земельної ділянки, площею 6,9100 га, яка розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, за кадастровим № :01:007:0334 (а.с.87зв). Стосовно оформлення іншого спадкового майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка отримала відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (а.с.110-111). Причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії з приводу видачі спадщини на вказаний житловий будинок стало те, що, згідно витягів з державного реєстру актів цивільного стану, спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , а тому такий об`єкт нерухомості є спільно набутим майном подружжя.

В судовому засіданні, дійсно, було встановлено, що житловий будинок належав чоловікові позивачки на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.1981 року, який було посвідчено виконавчим комітетом Менжинської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області. Він був придбаний спадкодавцем в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_5 , який тривав з 19.07.1980 року по 19.10.1992 року, що співпадає з періодом придбання самого житлового будинку, в зв`язку з чим він є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (що діяв на той час), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Судом встановлено, що після офіційного розлучення, колишня дружина чоловіка позивачки по справі переїхала жити до іншого будинку, спадкодавець же залишився проживати в цьому ж будинку. З цього часу його перша дружина спадкодавця ніколи не порушувала питання щодо поділу спільно набутого майна а ні в усному порядку, а ні в судовому, також вона не просила встановити порядок його користування. В 2020 році спадкодавцем було приватизовано земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0474 га, про що свідчить Рішення Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 11.06.2020 року за № 690-47/VII. Приватизована земельна не є спільно набутим майном з ОСОБА_5 і є особистим майном чоловіка позивачки. З 2002 року позивачка почала проживати в спірному будинку і була в ньому офіційно зареєстрована Є(а.с.51-52). З 2012 року позивачка та спадкодавець офіційно зареєстрували між собою шлюб у виконавчому комітеті Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.8). Весь цей час позивачка та її чоловік безперервно та відкрито володіли зазначеним житловим будинком. Користувались ним на власний розсуд і без дозволу інших осіб. Підтримували його в належному технічному стані, робили в ньому ремонти (а.с.27-43), приватизували земельну ділянку під ним тощо. Про те, що майно чоловіка перебуває у спільній сумісній власності з його колишньою дружиною, позивачка дізналась лише після його смерті. Померлий з цього приводу позивачці нічого не розповідав. Його першу дружину ОСОБА_5 позивачка особисто не знала та в спірному житловому будинку ніколи її не бачила. З часу розірвання шлюбу в 1992 році її чоловік та колишня дружина між собою не спілкувались та не бачились. Зі слів її сусідів, останнє відоме місце проживання відповідача є АДРЕСА_2 . Вони з чоловіком відкрито користувались будинком на власний розсуд без дозволу інших осіб. Більше десяти років добросовісно та відкрито володіли ним в цілому, з урахуванням його частини, яка при поділі спільно набутого майна подружжя могла б бути виділена у власність ОСОБА_5 (колишній дружині її чоловіка). В Державному реєстрі актів цивільного стану громадян запис про смерть ОСОБА_5 відсутній, відповідна інформація була отримана нотаріусом в процесі заведення спадкової справи шляхом безпосереднього доступу до реєстрів (згідно постанови про відмову від 31.08.2023 року). Протягом цього часу (більше 30 років) відповідачка стосовно поділу спільно набутого майна до суду не зверталась та не просила встановити порядок його користування.

Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018 р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018 р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст.344 ЦК, оскільки в силу ч.5 ст.12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст.388 ЦК), тоді як ст.344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном..

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили викладені в позовні заяві обставини.

Так, свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки через паркан. Померлий ОСОБА_9 раніше, дуже давно, жив з ОСОБА_10 , своєю першою дружиною. Але потім вони розійшлись, десь 10 років тому, вона ніколи не претендувала на будинок чи землю. Близько 5 років вона взагалі не бачить ОСОБА_10 . А з ОСОБА_11 жив добре, вони разом працювали, опікувались будинком. Після смерті ОСОБА_12 позивачка так і проживає в будинку та доглядає за ним.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона сусідка позивачки на сусудній вулиці. Як односельчанка, все про всіх знає. Перша дружина ОСОБА_12 не живе в його будинку більше 10 років. ОСОБА_13 жили ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , ремонтували дах, міняли вікна тощо. Після розлучення з ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ні на що не претендувала і ніколи з цього приводу нікуди не зверталась.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на частину житлового будинку за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що складається з житлового будинку (літ.«А»), загальною площею 60.4 кв.м. та житловою площею 41.2 кв.м., вбиральні (літ.«Б»), сараю (літ.«В»), навісу (літ.«Г»), душу (літ.«Д»), споруджень № 1-5, I, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності та спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0474 га, за кадастровим номером :02:014:0018, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал