ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6579/24 Справа № 214/3534/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 214/3534/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Північ транс»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Охримович Лілія Сергіївна, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ транс» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року у цивільній справі № 214/3534/18, яке ухвалено суддею Ткаченко А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 19 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Північ транс» треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «СК «Країна», ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2017 року приблизно о 15-56 годині, в світлий час доби при денному освітленні, водій ОСОБА_2 , керуючи автобусом «Шаолінь SLG6720CGE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по асфальтному покриттю вулиці Волгоградської з боку вулиці Володимира Великого в напрямку майдану Горького в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, допустив зіткнення з автомобілем марки «ЗАЗ Forza», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 , внаслідок чого позивачу було спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вироком суду від 17 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

На момент вчинення злочину, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Північтранс».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдано матеріальних збитків внаслідок пошкодження його автомобіля, що за висновком експерта складає 150 060 грн.

Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась в отриманні ним тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тривалому лікуванні, у зв`язку з чим він змушений був пересуватися, у тому числі в лікарню, громадським транспортом, відчуваючи біль, та вимушений відкласти багато своїх справ через хворобу.

На підставі викладеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у сумі 150 060 грн та моральну шкоду у сумі 150 000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ТзОВ «Північ транс» на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у сумі 20 000 грн, та у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 704 грн 80 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду у сумі 150 060 грн та моральну шкоду у сумі 150 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи встановлено та не оспорювалося жодною із сторін, що водій ОСОБА_2 10 січня 2017 року приблизно о 15-56 годині в світлий час доби при денному освітленні керував автобусом «Шаолінь SLG6720CGE», що належить відповідачеві у робочий час, під час виконання своїх трудових обов`язків перед відповідачем, а тому володілець автобусу відповідач є в даному випадку належною стороною та несе відповідальність за шкоду, завдану позивачеві її працівником.

Матеріалами справи також підтверджується, що позивач направив третій особі - ПАТ «Страхова Компанія «Країна» повідомлення про ДТА від 07 березня 2018 року № 5547/18 та заяву на виплату страхового відшкодування № 10638 від 15 травня 2018 року, однак страхова компанія відмовила у здійсненні виплати через пропуск позивачем 1 року з моменту ДТП, посилаючись при цьому на п.п 37.1.4., 37.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом першої інстанції не застосовано вимоги п. 37.1.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону).

В даному випадку водій ОСОБА_2 вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у справі від 14 грудня 2017 року у справі № 214/1957/18 визнаний винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. ОСОБА_2 повністю визнав свою вину у вчинення кримінального правопорушення відносно позивача, тобто він умисно порушив правила дорожнього руху, однак судом дані факти не взято до уваги, а тому в даному випадку позивач і не звертався до страхувальника, оскільки водій транспортного засобу вчинив ДТП будучи пов`язаним трудовими відносинами з відповідачем.

Апелянт зауважує на тому, що на момент розгляду справи ринкова вартість автомобіля «ЗАЗ Forza» за висновками експерта № Д19/01/17 складає 150 060 грн., відповідно до п. 1.7 вказаного висновку вартість відновлюваного ремонту складає 183 586,94 грн, тобто сума відновлення авто перевищує суму його вартості.

Крім того, представником позивача у судовому засідання зазначалося про те, що позивач продав свій автомобіль «ЗАЗ Forza» як брухт за 900 доларів США (на момент продажу відповідно до архівних даних з сайту https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/2017-07-09/ складає 23535 грн.) ОСОБА_3 та зазначала, що вказаний свідок може підтвердити факт купівлі вказаного автомобілю, однак суд першої інстанції визначив недоцільним його опит, допускаючи неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів відмови допиту свідка ОСОБА_3 у судовому засіданні, та подальшого неправильної їх оцінки.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при визначення розміру моральної шкоди не застосовано п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, не погодившись із рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року, апеляційну скаргу подав відповідач в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом першої інстанції проігноровано той факт, що страховик за зверненням Потерпілого, у тому числі відшкодовує шкоду пов`язану з лікуванням, тимчасовою втратою працездатності, моральну шкоди, тощо. Однак, всупереч вищевикладеному Позивачем не надано жодних доказів звернення до страховика, для отримання страхового відшкодування та поданням необґрунтованої позовної заяви намагається перекласти тягар відшкодування шкоди зі Страховика на ТОВ «ПТ». Судом проігноровано недобросовісність поведінки позивача та відсутність будь-яких дій з його боку покликаних на отримання страхового відшкодування, у тому числі моральної шкоди.

Судом не досліджено належним чином надані позивачем докази завдання моральної шкоди, а також заперечення відповідача викладені у відзивах на позовну заяву, а саме те, що надані медичні довідки не є читабельними та встановити обставини, які вони містять не є можливим. Надані позивачем листки не працездатності і посилання про те, що моральна шкода полягає у тому, що позивач отримав тілесні ушкодження, проходив лікування, був відірваний від нормального життя та роботи, не міг нормально спати, було пошкоджено автомобіль, був вимушений пересуватись громадським транспортом, вимушений був відкласти багато своїх справ, тощо, в частині не є моральною шкодою та не підтверджені належними доказами. Також, судом першої інстанції проігноровані заперечення Відповідача про те, що у разі наявності полісу/договору обов`язково страхування першочергово позивач повинен був звернутись до страховика і лише у разі, якщо шкода не покривається лімітом відповідальності (200 000 грн.) до страхувальника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, станом на момент подання апеляційних скарг, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову становить 300 006 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції та матеріалами справи установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автомобіля марки «ЗАЗ Forza», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (том 1 а.с.100).

10 січня 2017 року, приблизно о 15-56 годині по вулиці Волгоградської з боку вулиці Володимира Великого в напрямку майдану Горького в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Шаолінь SLG6720CGE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу марки автомобіля марки «ЗАЗ Forza», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року у справі № 214/1957/17 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у межах санкції статті (том 1 а.с.12-13).

За висновком експертного автотоварознавчого дослідження № Д19/01/17, складеного 18 січня 2017 року, сума матеріального збитку, спричиненого з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля марки «ЗАЗ Forza», держаний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у цінах на дату 16 січня 2017 року складає 150 060 грн. (том 1 а.с.14-19).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у розумінні статей 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України, відповідальним за завдану ОСОБА_2 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральну шкоду є ТзОВ «Північтранс», як володілець джерела підвищеної небезпеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку суд позбавлений можливості вирішити питання щодо суми відшкодування збитків позивачу, встановити з наданої до суду експертизи різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, межі відповідальності відповідача, оскільки докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено вищевказаний Закону, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 вказаного Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 вказаного Закону) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку.

У постанові від 16 жовтня 2023 року у справі № 715/2489/22 (провадження № 61-7757 св 23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що «ОСОБА_1 має право на компенсацію за рахунок ОСОБА_2 153 829,60 грн у відшкодування шкоди, пов`язаної з економічною недоцільністю ремонту автомобіля «BMW 525» (509 329,60 грн (ринкова вартість автомобіля до ДТП) - 133 000 грн (вартість автомобіля під час продажу) - 230 000 грн (сума страхового відшкодування + 7 500 грн (витрати на евакуацію з місця ДТП)). Судом апеляційної інстанції вірно враховано звіт про оцінку вартості матеріального збитку від 30 грудня 2021 року № 148/21, відповідно до якого вартість матеріального збитку з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, заподіяного власнику автомобіля, становить 509 329,60 грн.»

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля - автобуса «Шаолінь SLG6720CGE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована полісом № 7446208, відповідно до якого сума страхового відшкодування за полісом № 7446208 за шкоду, завдану майну, становить 100 000 грн, франшиза 1 000 грн. (том 1 а.с.156).

Ринкова вартість автомобіля «ЗАЗ Forza» реєстраційний номер НОМЕР_2 за висновками експерта 150 060 грн. (том 1 а.с.17).

З урахуванням вказаної позиції та заяви сторони позивача про продаж автомобіля марки «ЗАЗ Forza», держаний реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд позбавлений можливості вирішити питання щодо суми відшкодування збитків позивачу, встановити з наданої до суду експертизи різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, тобто встановити межі відповідальності відповідача в той час як докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги представника позивача в частині неправильності висновків суду першої інстанції в частині позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вказані доводи апеляційної скарги, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

При цьому слід зауважити, що пропуск позивачем строку звернення із заявою на виплату страхового відшкодування № 10638 від 15 травня 2018 року та повідомленням про ДТА від 07 березня 2018 року № 5547/18 до третьої особі - ПАТ «Страхова Компанія «Країна», та як наслідок відмова ПАТ «Страхова Компанія «Країна» у виплаті страхового відшкодування, не може покладати на відповідача тягар у деліктного зобов`язання.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик.

Доказів звернення позивача ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення розміру страхового відшкодування із страховика винної у спричиненні шкоди особою, у зв`язку з відмовою ПАТ «Страхова Компанія «Країна» виплатити страхове відшкодування, матеріали справи не містять.

Також слід зауважити, що доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин п. 37.1.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону), оскільки вказаною нормою регулюються питання відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку. Разом з цим матеріали справи не містять такої відмови, позивачу було відмовлено у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) у зв`язку з пропуском строку звернення позивача із заявою про таку виплату.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкода, завданої дорожньо-транспортною пригодою, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно з частиною третьої 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Встановивши що ДТП, внаслідок якого позивач отримав тілесні ушкодження, чим йому заподіяна моральна шкода, сталося з вини працівника відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зроблених з врахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок ДТП, та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості визначивши у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Доводи апеляційних скарг сторін у справі щодо визначення розміру морального відшкодування не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вказані доводи апеляційних скарг, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Охримович Лілія Сергіївна, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ транс», залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: