справа № 363/1827/23
головуючий у суді І інстанції Чірков Г.Є.
провадження № 22-ц/824/4914/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 , у якому просили:

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 90/100 частини земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 90/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель кадастровий номер: :20:037:0099 та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га,

- витребувати на користь ОСОБА_4 з володіння ОСОБА_3 90/100 частини земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати на користь ОСОБА_1 з володіння ОСОБА_3 90/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 10/100 частини земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 10/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099;

- витребувати на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_3 10/100 частини земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_3 10/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: :20:037:0099.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 1963 року, від якого мають двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після одруження 05 липня 1996 року ОСОБА_5 змінив своє прізвище на « ОСОБА_5 ».

Під час шлюбу ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,189 га з кадастровим номером :20:037:0099, на якій подружжям побудовано домоволодіння, право власності на яке разом із земельною ділянкою зареєстровано за ОСОБА_2 .

У 2003 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхні діти домовилися про поділ спадкового майна між останніми, який вони хотіли зробити ще до своєї смерті для того, щоб діти у подальшому не проходили процедур спадкування.

За домовленістю земельна ділянка та домоволодіння, яке на ній знаходиться мало перейти сину - ОСОБА_7 , а дочці - ОСОБА_3 мали бути виплачені грошові кошти у розмірі 6 300 доларів США.

Разом з тим, внаслідок певних сімейних обставин, позивачі відчужили на користь відповідача вказану земельну ділянку та домоволодіння з попередньою домовленістю про те, що остання відчужить вказане майно на користь ОСОБА_7 по його приїзду до України, а до цього часу буде володіти та управляти цим майном, слідкувати за його схоронністю та належним станом, а позивачі в свою чергу відшкодують їй понесені витрати на утримання та поточний ремонт об`єктів нерухомості.

Однак, ОСОБА_3 вказаної домовленості не дотрималася та повідомила, що не має наміру здійснювати переоформлення цих об`єктів нерухомого майна на користь ОСОБА_7 та стверджувала, що вказане майно тепер повністю належить їй.

За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо відчуження спірних об`єктів нерухомого майна не виконала, а позивачі відмовилися від договорів, вважає, що у ОСОБА_3 існує обов`язок по поверненню отриманих у власність земельної ділянки та домоволодіння.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не встановив підстав для визнання права власності на спірне майно за позивачами та витребування спірного майна з володіння відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору дарування сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.

На час укладення договорів відповідачу було достовірно відомо, що укладені договори не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки ще у 2003 році позивачі домовились з дітьми між собою, що земельна ділянка та домоволодіння, яке на ній знаходиться повинні перейти сину - ОСОБА_7 , а дочка - ОСОБА_3 в рахунок компенсації її частки у спадковому майні отримала грошові кошти у розмірі 6 300 доларів США, про що власноруч написала відповідну розписку 13 серпня 2003 року у присутності свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Скаржник зазначає, що реальною метою для укладення цих правочинів було надання повноважень відповідачу для подальшої передачі у власність її брату ОСОБА_7 спірного домоволодіння, оскільки позивач ОСОБА_1 через сімейні обставини виїжджала за межі України.

Відповідач на час укладення договорів усвідомлювала, що їх укладення не передбачало реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами і запевняла, що вона не претендує на це домоволодіння, і по приїзду брата ( ОСОБА_7 ) перереєструє право власності на спірне домоволодіння на нього (шляхом укладення відповідних договорів) відповідно до сімейних домовленостей, яких було досягнуто ще у 2003 році.

Апелянт посилається на те, що позивачі були впевнені, що посвідчення договорів буде мати лише фіктивний намір і реального наміру передавати спірне домоволодіння у власність відповідача вони не мали наміру.

Однак, суд першої інстанції при розгляді справи не врахував доводів, наведених позивачами, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що оскаржуване рішення суду обґрунтоване презумпцією правомірності правочинів, тому він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року відкрито провадження у справі №363/2280/24. Вважає, що розгляд справи, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, не можливо до вирішення справи №363/2280/24.

Розглянувши подане клопотання, колегія апеляційного суду відмовила у його задоволенні з огляду на те, що предмет та підстави позовних вимог, заявлених у справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, не пов`язані з предметом та підставами позовних вимог у справі №363/2280/24, а розгляд цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 можливий до вирішення справи №363/2280/24.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Косінчук Л.Г. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Родін В.В. відзиву на апеляційну скаргу не надав, проти вимог апеляційної скарги заперечив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

Колегія апеляційного суду також враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви про визнання за позивачами права власності та витребування на їх користь земельної ділянки та домоволодіння, позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх обов`язків за договорами, а саме: між сторонами у справі 18 грудня 2013 року та 06 травня 2019 року було укладено непонайменовані договори щодо питання збереження та управління спірними об`єктами нерухомого майна, за якими відповідач взяла на себе обов`язок зберігати майно та за вказівкою позивачів укласти договори про відчуження спірних земельної ділянки та домоволодіння на користь ОСОБА_7 . Вказані обов`язки відповідач як сторона договорів не виконала.

Отже, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення, враховуючи вказані вище підстави позову, вирішував такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим, звертаючись з апеляційною скаргою апелянт наводить доводи на спростування презумпції правомірності договору дарування, який був укладені між сторонами у справі та вказує інші підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а саме: при укладенні договору дарування сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Позивачі були впевнені, що посвідчення договору буде мати лише фіктивний намір і реального наміру передавати спірне домоволодіння у власність відповідача вони не мали наміру.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, враховуючи підстави позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції та щодо відмови у задоволенні позовних вимог апелянта ОСОБА_1 . Інший позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржував.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, встановила таке.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

12 квітня 1999 року на підставі рішення виконкому Демидівської сільської ради народних депутатів №43 від 25 вересня 1998 року ОСОБА_2 видано державний акт серії IV-№104701 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,189 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

13 серпня 2003 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , написала розписку, посвідчену свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зі змісту якої вбачається, що остання 13 серпня 2003 року отримала від своєї матері ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6 300 доларів США, ніяких претензій до матері ОСОБА_1 , батька ОСОБА_2 та брата ОСОБА_5 не має, та не претендує на спадок, зокрема будинок по АДРЕСА_1 .

06 грудня 2013 року, ОСОБА_2 видав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої уповноважив її бути його представником в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з будь-яких питань, пов?язаних з отриманням довідок та документів, у тому числі присвоєння кадастрового номеру, необхідних для дарування житлового будинку з прилеглою земельною ділянкою розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а також подарувати на ім`я ОСОБА_7 вищевказаний житловий будинок з прилеглою земельною ділянкою. Довіреність видана без права передовіри, терміном на один рік та дійсна до 06 грудня 2014 року.

18 грудня 2013 року відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №2760, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 (відповідачу у справі) 10/100 та ОСОБА_3 (позивачу у справі) 90/100 часток житлового будинку, загальною площею 394,4 кв.м, який розташований за вищевказаною адресою на земельній ділянці з кадастровим номером :20:037:0099.

Відповідно до п.п. 3, 10 вказаного договору, відчужуваний житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Демидівською сільською радою Вишгородського району Київської області від 05 квітня 2004 року, яке видане на підставі рішення виконкому Демидівської сільської ради від 02 квітня 2004 року за №45, та зареєстровано у КП Київської обласної державної адміністрації «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 15 квітня 2004 року, про що зроблений №667 у книзі №7.

Відповідно до договору, сторони підтверджують, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин. Належність зазначеного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у відповідних частках також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14909206 від 18 грудня 2013 року.

Того ж дня, 18 грудня 2013 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №2763, ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 10/100 та ОСОБА_1 90/100 часток земельної ділянки площею 0,1891 га з кадастровим номером :20:037:0099, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, яка розташована за вищевказаною адресою.

Відповідно до п.п. 2.1-2.4., п.п. 3.2, 3.4, 3.5, 3.9, 3.10 вказаного договору, продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, вчиняється за 100 000 грн. Розрахунок за земельну ділянку переданий покупцями продавцю у готівковій формі, у повному розмірі. Продавець отримав розрахунок за продаж земельної ділянки від покупця у готівковій формі, у повному розмірі, до оформлення цього договору. Сторони не мають одна до одної, жодних фінансових претензій з приводу розрахунку за земельну ділянку. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, вільно володіють українською мовою, проект договору, складений нотаріусом з урахуванням визначених ними умов та умов, що є обов?язковими для сторін, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений. Сторони також заявляють та гарантують, що договір, який ними укладається, не с правочином, що вчиняється під впливом тяжкої для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Сторони свідчать, що вони разом і кожен окремо в даний момент жодною мірою ні законом чи іншим нормативним актом, ні судом рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібний договори.

06 травня 2019 року відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №1586, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 90/100 частин земельної ділянки площею 0,1891 га з кадастровим номером :20:037:0099, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, яка розташована за вищевказаною адресою.

Згідно з п.п. 3, 4, 6, 10, 11, 14, 15 вказаного договору, земельна ділянка, 90/100 частини, які є предметом цього договору, належать дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого ОСОБА_10 , приватним нотаріусом КМНО 18 грудня 2013 року за реєстровим № 2763, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 грудня 2013 року за № 3924539, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 18. Дарунок сторони оцінюють у сумі 100 000 грн. Чоловік дарувальника ОСОБА_2 , надав свою згоду на дарування 90/100 частин земельної ділянки, яка є предметом цього договору, яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сташковою А.Г. 06 травня 2019 року за реєстровим №1584. Обдарована бере на себе зобов?язання використовувати земельну ділянку за ї цільовим призначенням. Право власності на 90/100 частини земельної ділянки, що є предметом цього договору, виникає у обдарованої з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації цих прав. Вимоги законодавства щодо змісту и правових наслідків правочину, що, укладається сторонами, сторонам нотаріусом роз`яснено.

Того ж дня, як вбачається інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №526 від 31 березня 2023 року, згідно з нотаріально посвідченого договору дарування, зареєстрованого у реєстрі за №1585 від 06 травня 2019 року, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 90/100 часток житлового будинку, загальною площею 394,4 кв.м, який розташований за вищевказаною адресою на земельній ділянці з кадастровим номером :20:037:0099.

Колегія апеляційного суду враховує, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, на змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору підлягають виконанню (правовий висновок, викладений у постанові ВП ВС від 14листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (правовий висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19)).

Звертаючись з позовом, позивач ОСОБА_1 не обґрунтовує свої позовні вимоги недійсністю договорів дарування та не наводить доводів на спростування презумпції правомірності вказаних правочинів.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач на підставі зазначених вище договорів дарування за №№1585, 1586 від 06 травня 2019 року набула у власність 90/100 часток житлового будинку та 90/100 частин земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , і тим самим набула всі права власника об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до частини 1 статті 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Договір управління нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 1031 ЦК України).

Дослідивши зміст вказаних договорів дарування за №№1585, 1586 від 06 травня 2019 року, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ними не встановлено виникнення у відповідача будь-яких інших обов`язків, крім визначених умовами договорів дарування, а саме: не встановлено обов`язків відповідача щодо тимчасового володіння та управління нерухомим майном, у розумінні глави 70 ЦК України, як і не встановлено обов`язку відповідача забезпечення схоронності та належного стану нерухомого майна до передачі прав власності на нього ОСОБА_7 .

Підсумовуючи вищевикладене, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що між сторонами у справі 06 травня 2019 року було укладено непонайменовані договори щодо питання збереження та управління спірними об`єктами нерухомого майна, за якими відповідач взяла на себе обов`язок зберігати майно та за вказівкою позивачів укласти договори про відчуження спірних земельної ділянки та домоволодіння на користь ОСОБА_7 , а вказані обов`язки відповідач як сторона договорів не виконала, -спростовуються матеріалами справи.

Доводи позову стосовно невиконання відповідачем довіреності позивача від 06 грудня 2013 року, відповідно до якої відповідач мала укласти від його імені договір дарування земельної ділянки та домоволодіння на користь ОСОБА_11 , однак з особистих причин не виконала прохання позивача, також є безпідставними, оскільки вже 18 грудня 2013 року на підставі договорів вказане майно відчужено самим власником (довірителем) на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відповідних частинах, а тому вказана довіреність втратила правове значення в момент укладання вказаних договорів власником.

Посилання позивачів на усну домовленість про поділ спадкового майна та порядок відчуження нерухомого майна на користь третьої особи, враховуючи заперечення цих обставин відповідачем, правильно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що письмова розписка відповідача від 13 серпня 2003 року про отримання грошових коштів з наміром не претендувати на спадкування, не породжує обов`язку у відповідача в подальшому відчужити нерухоме майно на користь третьої особи.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З огляду на положення статті 319 ЦК України, доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_3 за будинком не доглядає та комунальні послуги не сплачує, правильно визнанні судом першої інстанції неналежними для задоволення позову про визнання права власності за позивачами та витребування майна у відповідача на їх користь, оскільки виконання чи не виконання відповідачем обов`язків щодо належного утримання майна, що належить йому на праві власності, не створює правових наслідків для позивачів, як попередніх власників будинку.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, апеляційний суд враховує, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред?явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов?язує виникнення в особи суб?єктивного права власності на певні об?єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об?єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Підсумовуючи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для визнання права власності за позивачами на спірне нерухоме майно та підстав для витребування спірного майна від відповідача на користь позивачів - не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 05 серпня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська