Справа № 642/4688/24
Провадження № 2-о/642/98/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Цибульської С.В.

за участю секретаря судового засідання Карпухіна Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

08.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті її батька - громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Горлівка Донецької області.

В обґрунтування заявлених вимог заявниця зазначає, що її батько, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Горлівка Донецької області. Після смерті батька заявниця отримала свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 від 17.04.2024, видане міським відділом запису актів громадянського стану Горлівського міського управління Міністерства юстиції ДНР, однак такий документ не відповідає законодавству України та не може бути прийнятим відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне заявниці для оформлення спадщини.

Представник заявника - адвокат Луньов В.О. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 293 ЦПК України передбачає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Горлівка, Донецька область, Україна.

Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане російською мовою «Городским отделом ЗАГС Горловского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики», актовий запис № 562 (а.с. 10), медичним свідоцтвом про смерть № 278 від 12.04.2024 (ас. 11-12)

Також встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним батьком заявниці, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується:

-копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 14.12.1980 року, запис № 1656 (а.с.8),

-копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 27.03.2006 (а.с. 9), згідно з яким після реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

З наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» вбачається, що з 07.04.2014 року вся територія Горлівського району Донецької області перебуває в тимчасовій окупації, а отже органи державної влади України на вказаній території не функціонують належним чином.

Заявниця не може отримати документ про державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 , оскільки заявницею для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Видане заявниці ОСОБА_1 свідоцтво про смерть її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Горлівка Донецької області, не має юридичної сили на підконтрольній території України.

Статтею 17 п. 2 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», а також пп. 1 «ґ» п. 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього ж закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Проте, абзацом 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку звернутися за захистом своїх невизнаних прав.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження судом розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових або майнових прав підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Задоволення заяви ОСОБА_1 має для неї юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації смерті батька в органах ДРАЦС та отримання спадщини.

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд робить висновок про те, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Горлівка, Донецька область, Україна, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Отже, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Горлівка Донецької області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 259, 264, 265, 293, 315, 317, 318, 430 ЦПК України, ст. 49 ЦК України, ст. ст. 1-5, 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Горлівка Донецької області, Україна та помер в місті Горлівка Донецької області, Україна 17 квітня 2024 року.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду допустити до негайного виконання.

Копію судового рішення невідкладно надіслати заявниці та органу державної реєстрації актів цивільного стану для державної реєстрації смерті.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Світлана ЦИБУЛЬСЬКА