Справа № 466/4379/22 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/1043/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 директора ліцею №1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, в якому, з урахуванням заяви від 17.07.2023 року про залишення без розгляду позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, просив поновити його на роботі на посаді вчителя фізичного виховання названого ліцею.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17.03.2022 року він під тиском відповідачки подав заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін. В той же день адміністрацією було видано наказ №19-к про його звільнення за угодою сторін. Зрозумівши незаконність таких дій та не бажаючи припиняти трудові відносини, 24.03.2022 року він подав заяву про відкликання заяви про звільнення, однак, йому було відмовлено в реєстрації такої заяви, тому 12.04.2022 року він повторно подав заяву про анулювання угоди сторін, яка була вже зареєстрована, але на посаді вчителя фізичного виховання названого ліцею його не поновлено. Вважає такі дії відповідачки незаконними, просив позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 . Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та поновити його на посаді вчителя фізичного виховання в ліцеї №1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області та одночасно прийняти рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки має ознаки свавілля (зловживання), суд заснував його на довільних аргументах, які не мають під собою легітимної (правової) основи.

В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що зазнав психологічного тиску під час написання заяви про звільнення, така заява була скорегована власноручно директором ліцею, що є доказом тиску на працівника.

Вказує, що примушування працівника до звільнення за власним бажанням чи за угодою сторін є незаконним, оскільки Конституція України (стаття 43) гарантує кожному громадянину захист від незаконного звільнення.

За позицією апелянта, якщо звільнення за угодою сторін відбувається під тиском роботодавця, то заява про відкликання є одним із доказів на підтвердження примушування до звільнення.

Наголошує, що така заява про звільнення має виражати волевиявлення саме працівника.

Звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі №820/243/16 дійшов висновку про те, що факт відкликання працівником своєї заяви, хоч і не скасовує угоду про звільнення, проте свідчить про відсутність у працівника волевиявлення, а тому звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП є неправомірним. Додає, що в іншій постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1269цс16 Верховний Суд зазначив про те, що у разі відкликання працівником своєї заяви про звільнення за угодою сторін до дня звільнення таке звільнення вважатиметься неправомірним, оскільки не мало місце взаємне волевиявлення сторін на дату звільнення.

Вважає, що суд не дав належної правової оцінки його доводам в позовній заяві та додаткових поясненнях, висновки суду є не вмотивованими, тому порушено його право на справедливий судовий розгляд.

29.04.2024 року від директора ліцею №1 Зимноводівської сільської ради Левчук О.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання висловила свої заперечення щодо доводів та вимог апелянта, вважає їх безпідставними й такими, що не узгоджуються з нормами трудового законодавства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення відповідачки, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював вчителем фізичного виховання в ліцеї №1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області (далі ліцей №1).

17.03.2022 року позивач написав на ім`я директора ліцею №1 ОСОБА_2 заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 01.06.2022 року.

На підставі цієї заяви, наказом ліцею №1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області №19-к від 17.03.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з роботи, згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін з 01.06.2022 року. Одночасно, при винесені вказаного наказу зобов`язано бухгалтерію провести відповідний розрахунок.

З даним наказом позивач ознайомився та отримав копію наказу 01.06.2022 року, про що свідчить його особистий підпис.

12.04.2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора ліцею №1 заяву (реєстраційний номер 101), в якій зазначив про тиск та погрози під час написання заяви від 17.03.2022 року і заявив про анулювання останньої.

11.05.2022 року позивачу була надана відповідь директором ліцею №1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області за вих. №53, в якій повідомлено позивача про відсутність підстав для анулювання його заяви про звільнення за угодою сторін від 17.03.2022 року, а в частині розгляду питання щодо написання заяви під тиском та погрозою, направлено для розгляду у відділ освіти, молоді та спорту Зимноводівської сільської ради.

За наслідками розгляду звернення, листом відділу освіти, молоді та спорту Зимноводівської сільської ради від 16.05.2022 року вих. №144, позивачу було роз`яснено, що припинення трудового договору за згодою сторін передбачено пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін, є домовленість між працівником і роботодавцем, яка в даному випадку зафіксована заявою від 17.03.2022 року і є доказом того, що сторони узгодили це питання між собою і не мають щодо цього ніяких заперечень. На підставі цієї заяви директором ліцею №1 був виданий наказ про звільнення від 17.03.2022 року №19-к. Крім того, у заяві була зазначена і дата звільнення (що є особливістю даного виду припинення трудових відносин) з 01.06.2022 року (останній робочий день 31.05.2022 року). З наказом про звільнення було ознайомлено особисто, про що свідчить підпис на наказі. Так як заява про анулювання попередньої заяви про звільнення від 12.04.2022 року мотивована тим, що чинився тиск з боку керівництва, до цієї заяви слід було додати докази таких дій керівництва. Оскільки наявні документи свідчать про зафіксовану взаємну домовленість між двома сторонами трудових відносин: працівником та роботодавцем, то звільнення за п.1 ст.36 є правомірним. Також зазначено, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом працівника, втім, якщо працівник напише заяву про звільнення за угодою сторін, а потім вирішить відкликати цю заяву, роботодавець вправі відмовити. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 27.03.2023 року у справі №175/2318/19, від 30.08.2023 року у справі №461/3491/22.

Згідно з усталеною судовою практикою, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року в справі №6-1269цс16. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 31.08.2020 року у справі №359/5905/18, від 22.04.2019 року у справі №759/11508/16-ц , від 27.05.2020 року у справі №404/6236/19.

З матеріалів справи встановлено, що заява, на підставі якої винесено наказ про звільнення, написана і підписана позивачем особисто. У цій заяві вказана дата складення 17.03.2022 року, дата звільнення з 01.06.2022 року.

Наведені обставини свідчать про те, що сторони 17.03.2022 року досягли домовленості про припинення трудового договору з 01.06.2022 року.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за взаємною згодою та на підставі відповідної заяви позивача про таке звільнення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що волевиявлення на звільнення у нього не було, а заяву про припинення трудового договору він написав під тиском відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1. ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В порушення наведених процесуальних норм, позивач не надав суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували неприязне чи упереджене ставлення до нього зі сторони роботодавця або погрожування чи примушування до написання заяви про звільнення, а відтак, позивачем не доведено обставин, якими він обгрунтовував незаконність свого звільнення із займаної посади.

Звернення до відповідача із заявами про анулювання такої домовленості та відсутність її погодження зі сторони відповідача, як директора ліцею №1, не може свідчити, що заява про звільнення була написана позивачем під тиском. Наведене підтверджує відсутність взаємного волевиявлення сторін (в даному випадку роботодавця) на анулювання такої домовленості.

Враховуючи те, що позивач власноручно написав заяву про звільнення і не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача, що виключало б його вільне волевиявлення, тому відсутні правові підстави вважати, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

З приводу аргументів скаржника щодо неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 21.11.2018 року у справі №820/243/16, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 року у справі №233/2021/19 (провадження №14-166цс-20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №820/243/16, на яку посилається скаржник, зазначено, що заява про звільнення позивача з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області за угодою сторін не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення конкретного строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Вчинена на заяві резолюція суб`єкта, уповноваженого на звільнення позивача, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано. Тобто, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

В справі, що переглядається апеляційним судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами, не є тотожними із наведеною вище справою, оскільки, як зазначалось вище, заява, на підставі якої відповідач винесла оскаржуваний наказ, написана і підписана позивачем особисто, у заяві вказана дата складення 17.03.2022 року, дата звільнення з 01.06.2022 року і така погоджена ліцеєм №1, в особі директора ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61 цс 18)).

Відповідно до статті 89 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Згідно зі статтею 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

Аналіз змісту позовних вимог ОСОБА_1 свідчить про те, що вони спрямовані до директора ліцею ОСОБА_3 , як до посадової особи, та стосуються її професійної діяльності. Жодних позовних вимог до відповідачки, як фізичної особи, позовна заява не містить. При цьому, трудовий спір у позивача виник саме з роботодавцем ліцеєм №1 Зимноводівської сільської ради. Тому, оскільки ліцей є юридичною особою самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, а позовні вимоги у цій справі пред`явлені до її посадових осіб, то саме ліцей має відповідати за цим позовом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що особа, визначена позивачем, не може бути належним відповідачем у даній справі, як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовою особою ліцею, тобто юридичної особи, від імені якої вона діяла у трудових відносинах з позивачем.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, згідно зі статтями 76 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку скаржника, мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич