П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2024 року м. Київ

Справа 760/7654/24

Провадження№22-ц/824/12281/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 07 серпня 2024 року

Повний текст постанови складено 08 серпня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивачі ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

відповідач російська федерація

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Пилипом Володимиром Марковичем, на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Зуєвич Л.Л. 22 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва до російської федерації про стягнення 78 230 766,10 доларів США збитків.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до російської федерації про стягнення 78 230 766,10 доларів США збитків ї.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Пилип В.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Зазначає, що в даному випадку, звернення позивачів до суду з позовом зумовлене необхідністю захисту його майнових прав

Вказує, що доктрина цивільного права визначає, що шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

Таким чином, заподіяння шкоди (збитків) внаслідок військової агресії полягає не лише у відібранні агресором можливості особи володіти, користуватися і розпоряджатися певним об`єктом права власності, знищенням такого об`єкта, а й у знеціненні певного блага, як-от корпоративних прав акціонера юридичної особи, оскільки акції в розумінні чинного законодавства України є майном, котре має свою вартість.

Такий прояв шкоди (збитків) як знецінення корпоративних прав, зумовлений окупацією країною-агресором територій України де знаходяться боржники за кредитними договорами, майно ПАТ «Укрінком» безпосередньо впливає на вартість акцій, які належать на праві власності позивачам.

При цьому вартість акцій хоч і перебуває у взаємозалежності з майном юридичної особи проте не є єдиною та визначальною обставиною, яка формує увесь склад активів такої юридичної особи. На вартість акцій впливає в тому числі дохідність підприємства, інфляція, інвестиційна привабливість, тощо.

З огляду на вказане, посилання суду в оскаржуваній ухвалі на нібито те, що у даній справі позивачі, фактично діють від імені відповідної юридичної особи, якій завдано збитки збройною агресією рф, не відповідає фактичним обставинам справи і нормам чинного ЦК України та практики ЄСПЛ, оскільки збитки в даному випадку заподіяні саме акціонерам - власникам майна (акцій), яке було знецінено внаслідок протиправних дій відповідача.

Все вищевикладене свідчить про існування збитків, які зазнав Позивач внаслідок військової агресії російської федерації та окупації частин території України, що проявляється у знеціненні його корпоративних прав ПАТ «Укрінком».

Крім того, вказує, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позов подано з порушенням правил предметної юрисдикції і нібито його підсудність господарським судама також те, що в даній справі спір виник між юридичною особою та іноземною державою- агресором як особливим суб`єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. При цьому в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої господарюючому суб`єкту.

Як вбачається з обставин справи:

1) позивачами у ній виступають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - власники акцій ПАТ «Укрінком», тобто фізичні особи.

2) відповідачем (заподіювачем шкоди) виступає російська федерація - особливий суб`єкт цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права.

Так, ГПК України дійсно передбачає можливість наявності у підсудних спорах сторони - фізичної особи, яка не є підприємцем, однак у випадках коли такий спір пов`язаний із здійсненням господарської діяльності юридичною особою і як правило у таких правовідносинах присутній як учасник справи суб`єкт господарювання, його посадова особа, акціонер.

В даній же справі позивачі мають статус акціонерів ПАТ «Укрінком», однак шкода завдана їм діями відповідача у цій справі саме як власникам майна - акцій. Тому в даній справі суб`єктний склад спору складається з сторін - власників чиє право було порушено і заподіювача шкоди іноземної держави.

З вказаного вбачається, що суд в оскаржуваній ухвалі дійшов неправильних висновків стверджуючи, що позивачі, фактично діють від імені відповідної юридичної особи, якій завдано збитки, а також що спір у цій справі виник між ПАТ «Укрінком» та державою-агресором, оскільки спір у цій справі існує між власниками акцій ПАТ «Укрінком», які були знецінені і чим було завдано збитки саме власникам таких акцій протиправними діями рф.

Більше того, згідно ч. 1 ст. 496 Цивільного процесуального кодексу України іноземні держави (їх органи і посадові особи) можуть виступати учасниками справи у цивільному процесі, в той час як норми Господарського процесуального кодексу такої норми не містять, що виключає можливість розгляду цієї справи судами господарської юрисдикції.

Тобто, суб`єктний стан сторін у цій справі складається з фізичних осіб та іноземної держави. При цьому у спірних правовідносинах відсутній суб`єкт господарювання, його посадова особа та відсутні правовідносини у сфері здійснення господарської діяльності товариства, що виключає можливість віднесення цієї справи до юрисдикції господарських судів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пилип В.М. підтримав доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що фактично в даній справі спір виник між юридичною особою та іноземною державою-агресором як особливим суб`єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. При цьому в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої господарюючому суб`єкту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом позивачі обґрунтовували, його тим, що 19.02.2014 року російською федерацією були окуповані окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, а 20.02.2014 року були окуповані Автономна Республіка Крим та місто Севастополь. У подальшому, починаючи з 07.04.2014 року, окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, також були окуповані російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії російської федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації, озброєні бандитські формування проголосили створення так званої «донецької народної республіки» (07.04.2014) та так званої «луганської народної республіки» (27.04.2014), внаслідок чого було окуповано частини Донецької та Луганської областей України на яких в тому числі знаходилося майно ПАТ «Укрінком» та об`єкти на майнові права на які належали ПАТ «Укрінком».

24 лютого 2022 року о 05:00 збройні сили російської федерації розпочали повномасштабну військову агресію проти України, що супроводжувалось численними ракетно-бомбовими ударами по ряду об`єктів інфраструктури, розміщених в різних регіонах України. Цей акт жорстокої агресії продовжується по цей час.

Позивачі, як акціонери ПАТ «Українська інноваційна компанія» зазнали значних втрат, внаслідок військової агресії рф проти України, оскільки їм було завдано реальних збитків, що проявляється у зменшенні вартості корпоративних прав учасників ПАТ «Українвська інноваційна компанія».

Зменшення вартості корпоративних прав Позивача у ПАТ «Укрінком» зумовлене:

1) несплатою процентів за кредитами, виданими ПАТ «Укрінком», оскільки значна кількість кредитів видана фізичним особам та суб`єктам господарювання, які станом на дату отримання кредитів знаходилися на території Автономної республіки Крим та територіях Донецької та Луганської областей, які були окуповані російською федерацією в 2014 році.

2) неповерненням боржниками за кредитними договорами тіла кредиту, з огляду на те, що відповідні боржники знаходяться на території Донецької, Луганської областей та АР Крим.

3) втратою ПАТ «Укрінком» власного нерухомого майна, з огляду на втрату контролю держави Україна над окупованими територіями Донецької, Луганської областей та Автономної республіки Крим

Загальний розмір реальних збитків внаслідок зменшення вартості корпоративних прав учасників ПАТ «Українська інноваційна компанія» - (в минулому ПАТ «Український інноваційний банк») (), станом на 01 вересня 2023 року, склав - 78 230 766,10 (сімдесят вісім мільйонів двісті тридцять тисяч сімсот шістдесят шість) доларів США десять центів, або 2 860 789 593 (два мільярди вісімсот шістдесят мільйонів сімсот вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто три) гривні.

Зазначена сума реальних збитків внаслідок зменшення вартості корпоративних прав учасників підтверджується доданим до матеріалів справи Звітом про оцінку розміру реальних збитків внаслідок зменшення вартості корпоративних прав учасників ПАТ «Українська інноваційна компанія», складеного оцінювачем Васильєвим В.М .

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

При цьому, у ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Згідно зі статтею 10 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-XII «Про господарські товариства» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов`язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно до частини першої статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Як корпоративні відносини мають на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Оскільки позивачі вказують на зменшення вартості їх корпоративних прав у ПАТ Укрінком», тобто обґрунтовують позовні вимоги порушенням їх корпоративних прав.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20 (провадження № 14-12цс21): «критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин».

Отже, суд враховує, що законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі - спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.

При цьому, визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29.04.1988 у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 у справі «Занд проти Австрії»).

Статтею 2 ЦК України (далі - ЦК України) визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Позивачі звернулись з позовом у даній справі саме як акціонери ПАТ «Українська інноваційна компанія».

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 82, 83), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20, пункт 69)).

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18) юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю (статті 2, 80, 91 ЦК України). Отже, юридична особа є самостійним суб`єктом права. Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України до складу майна входять окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Отже, право вимоги особи до боржника є різновидом майна такої особи. Тому саме особі належить право отримати задоволення вимог до свого боржника, а інші суб`єкти права, таким правом не наділені. Цей висновок не залежить від підстав виникнення права вимоги. Зокрема, не має значення, чи виникло право вимоги з договору, чи з позадоговірного зобов`язання (наприклад, із зобов`язання про відшкодування шкоди за правилами глави 82 ЦК України).

Кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи. Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути.

Юридична особа є не об`єктом, а суб`єктом права власності, а відтак у неї не може бути власників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).

Законодавством передбачено, що за похідним позовом учасник, член, акціонер набуває статусу процесуального представника юридичної особи, якій завдано збитків, але не має власного права на позов (у матеріальному значенні) до порушника.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки» (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20.05.1998; рішення у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30, від 18.10.2005; рішення у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 30, від 21.12.2017).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала на це увагу, зокрема в постановах від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17 (провадження № 12-264гс18), від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає привальним висновок суду першої інстанції про те, що звертаючись з позовом у даній справі позивачі, фактично діють від імені відповідної юридичної особи, якій завдано збитки збройною агресією рф, про стягнення яких з держави-агресора ставиться питання у позові, в даній справі спір виник між юридичною особою та іноземною державою-агресором як особливим суб`єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. При цьому в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої господарюючому суб`єкту.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції про те, що позивачі фактично діють від імені відповідної юридичної особи, якій завдано збитки, а також що спір у цій справі виник між ПАТ «Укрінком» та державою-агресором, оскільки спір у цій справі існує між власниками акцій ПАТ «Укрінком», які були знецінені і чим було завдано збитки саме власникам таких акцій протиправними діями рф, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи. Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути.

Законодавством передбачено, що за похідним позовом учасник, член, акціонер набуває статусу процесуального представника юридичної особи, якій завдано збитків, але не має власного права на позов (у матеріальному значенні) до порушника.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну ОСОБА_1 , подану адвокатом Пилипом В.М. без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року у справі - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Пилипом Володимиром Марковичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна