КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9972/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючий - Євграфова Є. П. (суддя-доповідач),

судді - Желепа О. В., Мазурик О. Ф.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі : позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Дімури І. Ю.

представника відповідача адвоката Гнидки М. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

у складі судді Романишеної І. П.

від 21 лютого 2024 року

у цивільній справі № 761/44155/23 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про розірвання договору оренди та повернення суми прибутку,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом вказуючи, що 27.07.2023 р. між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди № 35, фактично договір був підписаний адміністратором від імені відповідача, при цьому, довіреність на право підпису від імені відповідача адміністратором надана не була. Всі умови договору було узгоджено в телефонному режимі та в ході розмови сторони домовились про оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 1 кв.м з торговим обладнанням у виді шафи з 6 полицями, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість оренди складала 8000 грн (4000 грн за перший місяць оренди та завдаток за останній місяць 4000 грн. вказані кошти були сплачені позивачкою 25 липня 2023 року. Однак, вказаним договором не було передбачено сплату завдатку.

Згідно з Актом приймання-передачі об?єкта оренди від 27 липня 2023 року, позивачці передається в оренду частина нежитлового приміщення загальною площею 1 м. кв. з торговим обладнанням, а саме: торгова шафа в кількості 1 шт. Шафа, яка передається їй в оренду згідно акту, має 6 полиць, проте, фактично їй були передані дві полиці на цій шафі, тобто частина шафи. На інших чотирьох полицях орендованої шафи знаходився товар відповідача.

Крім того, на визначеній у Договорі оренди нежитловій площі 1 кв. знаходився інший бренд зі своїм торговим обладнанням. Таким чином, відповідачем не були дотримані умови договору оренди.

Окрім того, позивач вказувала, що у п. 4.4. Договору визначено, що Сторона 1 зобов`язана зберігати у належному стані переданий Стороною 2 товар під реалізацію; не передавати товар третім особам; надсилати звіт з продажів по завершенню звітного періоду (тижня); виплачувати грошові кошти, виручені від продажу товарів, переданих Стороною 2 з вирахуванням комісії (бонусу продавця) у розмірі 10 % по проходженню звітного періоду (тижня). По закінченню звітного періоду (тижня) Сторона 1 надсилає Стороні 2 звіт з продажів за вказаний період.

Однак, при прийманні від неї товару не був складений опис товару та його Акт прийому-передачі. Таблицю обліку продажів їй надали тільки 30.08.2023 р. у вигляді доступу до гугл-документа. До цього, про продаж її товару повідомлялось через повідомлення у Телеграм каналі. При цьому, звіт про продаж товарів за липень 2023 року надано так і не було. Звіт про продаж товару за липень 2023 року входив до таблиці продажів, не було відокремлене кожний місяць (зазначено сім одиниць товару за липень та серпень 2023 року, та один день 31.08.2023 окремо).

Також зазначає, що після з`ясування того, що за період оренди з 27.07.2023 р. по 27.08.2023 р. було продано 7 одиниць товару позивачки, що було для неї збитковим, вона запропонувала власниці магазину достроково припинити співпрацю й розірвати договір на умовах, що їй віддають прибуток за продаж товарів, а оплату за оренду у вигляді завдатку власниця залишає собі. Однак, на дану пропозицію отримала усну відмову з поясненням того, що почався новий місяць, який буде оплачений за рахунок прибутку отриманого від продажу товару та за рахунок завдатку за оренду.

В подальшому, 01.09.2023 р. відповідач надіслала повідомлення на заяву позивача щодо дострокового розриву договору оренди, в якому зазначалось, що позивач має право достроково припинити договір оренди з 30 вересня 2023 року за умови оплати за вересень в сумі 4000, 00 грн, а також штрафу за достроковий розрив в сумі 4000, 00 грн. Також, на звернення позивача щодо розміру та порядку нарахування орендної плати відповідач повідомила, що відповідно до умов договору оплата є сталою сумою, яка була обговорена та погоджена сторонами при підписанні Договору оренди та закріплена в ньому. Згідно умов договору оренди, орендна плата жодним чином не може корегуватись до зайнятої площі, оскільки це не передбачено умовами договору оренди. Також зазначено, що до орендної площі входить не лише площа, на якій розміщено саме торгове обладнання, а й частина площі загального користування навколо нього для забезпечення доступу до власного майна, що там знаходиться.

Стосовно штрафних санкцій позивача повідомлено, що пункт 7.2.1.1 договору оренди не може бути застосований, оскільки штраф нараховується за прострочені грошові зобов`язання, а за умовами договору оренди у відповідача немає жодних грошових зобов`язань перед нею. Тому це зазначення у договорі є технічною помилкою.

05.09.2023 року відповідачка оплатила позивачці на картку 673 грн, а 4000 прибутку залишила собі як оплату за дострокове розірвання договору.

Враховуючи вказані обставини, позивач була вимушена звернутись до суду з даним позовом, а також вважала, що протиправними діями відповідача, які полягають у неповерненні їй грошей за продаж товару, блокуванні її сторінки в соцмережах, безпідставному нарахуванні плати за оренду, коли вона не користувалась приміщенням і обладнанням та завчасно проінформувала про завершення співпраці - їй завдані моральні страждання.

Посилаючись на викладене, просила з підстав визначених ст. 651 та ст. 652 ЦК України задовольнити позов та розірвати договір оренди з 01 вересня 2023 року; стягнути з відповідачки плату за оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 1кв.м з торговим обладнанням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 8000 гривень, а саме: за серпень 2023 року у розмірі 4000 гривень та завдаток за місяць, тобто вересень 2023 року, у розмірі 4000 грн. Стягнути з відповідача суму прибутку від продажу товару за весь період оренди у розмірі 4000 грн, пеню 10 % у розмірі 400 грн., суму упущеної вигоди 47898 грн та моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що фактично Акт приймання передачі об`єкта оренди від 27 липня 2023 року є додатком до іншого договору. Іншого Акту приймання-передачі ОСОБА_1 відповідачем надано не було, а тому факт передачі об`єкта оренди за договором оренди нежитлового приміщення № 35 від 27 липня 2023 року позивачці відповідачкою не знайшов свого підтвердження.

Судом першої інстанції визначено правову природу спірного договору оренди, як договір найму (оренди), не врахувавши при цьому, що зобов`язання Сторони 1, визначені у пунктах 4.1.1,4.4.2, 4.4.3,4.4.4, а саме: зберігати товар у належному стані переданий Стороною 2 товар під реалізацію, не передавати товар третім особам, надсилати звіт з продажів по завершенню звітного періоду (тижня), виплачувати грошові кошти, виручені від продажу товарів, переданих Стороною 2 з вирахуванням комісії (бонусу продавця) у розмірі 10 % по проходженню звітного періоду (тижня) відносяться до договору комісії. Зазначала, що відповідачка порушувала умови договору оренди, не надаючи позивачці своєчасно звіти про продаж товару та не передаючи їй виручені за продаж кошти. Акту приймання товарів в момент передачі договору складено не було, в зв`язку з чим позивачці довелось через добу після передачі речей на реалізацію підписувати спірний договір оренди, щоб мати будь-які докази на причетність до даного товару. Гроші були оплачені за перший і завдатковий місяць на рахунок відповідача 25 липня 2023 року, а підтвердження отримання і продажу товару є лише в таблиці продажів за серпень, надісланий 30 серпня 2023 року.

Вважала, що протиправними діями відповідачки, які полягають у неповерненні грошей за продаж товару, блокування робочих сторінок в соцмережах, безпідставному нарахуванні плати за оренду, коли позивачка не користувалась приміщенням і обладнанням спричинена останній моральна шкода, у задоволенні якої судом першої інстанції неправомірно було відмовлено.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача, її представника, та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 27.07.2023 року між ФОП ОСОБА_3 (за договором - Сторона 1) та ОСОБА_1 (за договором - Сторона 2) укладено договір оренди, відповідно до умов якого Сторона 1 передає, а Сторона 2 приймає у тимчасове оплачуване користування частину нежитлового приміщення, загальною площею 1 кв.м з торговим обладнанням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , іменоване далі за текстом як «об`єкт оренди» (а.с. 19-22).

Відповідно до .п. 1.2 договору приміщення передається в оренду із торговим обладнанням, перелік якого зазначається в акті приймання передачі.

Також як вбачається із умов договору, згідно п. 2. 2. Договору визначено, що строк оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі об`єкта оренди. Строк оренди припиняється при довгостроковому припиненні дії цього договору у випадках, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 3.1договору сторони обумовили, що Сторона 2 зобов`язана вносити плату за користування Об`єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені цим Договором. Сторони дійшли до взаємної згоди, що початок нарахування плати за оренду, у будь якому випадку, починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Об`єкта оренди.

Плата за оренду сплачується Стороною 2 щомісячно, не пізніше 27 числа поточного оплачуваного місяця у готівковій або безготівковій формі за домовленістю сторін. Плата за оренду за кожний місяць оренди приміщення з торговим обладнанням складає 4000 грн. (п. 3.2. Договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повернення об`єкта оренди по акту № 2 та повного розрахунку між Сторонами згідно з умовами цього Договору. Строк оренди складає 4 календарні місяці починаючи з Дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди. (п. 5.1, п. 5.2).

Окрім цього, сторонами у договорі погоджено наступні умови.

Згідно п. 4. 4 Договору визначено, що Сторона 1 зобов`язана зберігати у належному стані переданий Стороною 2 товар під реалізацію. Не передавати товар третім особам. Надсилати звіт з продажів по завершенню звітного періоду (тижня). Виплачувати грошові кошти, виручені від продажу товарів, переданих Стороною 2 з вирахуванням комісії (бонусу продавця) у розмірі 10 % по проходженню звітного періоду (тижня).

За умовами п. 5.5 Договору дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 1 за умови попередження нею Сторони 2 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору.

Згідно п. 5.6 Дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 2. За умови попередження нею Сторони 1 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. При цьому, Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за довгостроковий розрив договору в розмірі 100 % плати за оренду.

Цього ж дня сторонами підписано Акт-приймання передачі об`єкта оренди (а.с. 23) відповідно до змісту якого Сторона 2 прийняла в оренду частину приміщення площею 1 кв. м із торговою шафою.

Відповідно до п. 4 Акту у Сторони 2 тобто позивач ОСОБА_1 відсутні претензії до Об`єкта оренди.

Згідно копії платіжного доручення від 25.07.2023 року ОСОБА_1 сплатила 8000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_3 призначення платежу: плата за оренду, виконавши умови договору щодо сплати коштів за договором оренди № 35.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір оренди № 35 від 27.07.2023 року за своєю правовою природою є договором найму (оренди), за яким наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України). З наданих матеріалів судом встановлено, що об`єкт оренди був переданий орендодавцем орендарю при підписанні договору, про що сторони підписали Акт прийому-передачі майна, і майно було передане відповідно до умов договору. Доказів на підтвердження наявності недоліків орендованого позивачкою об`єкта оренди станом на час підписання договору чи акту прийому-передачі, про які стверджує позивачка, суду не надано, як і не надано доказів істотного порушення відповідачем умов договору, про які вказувала позивач. З огляду на такі обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині розірвання договору оренди № 35 від 27.07.2023 року з визначеної позивачем дати - 01.09.2023 року.

Посилання позивача щодо права вимагати повернення коштів у випадку розірвання договору, суд вважав недоведеними, адже за змістом договору не визначено умови повернення орендної плати у разі достроково розірвання (припинення) з ініціативи Сторони 2, оскільки сплачена сума зараховується в рахунок оплати за місяць фактичної оренди. Оскільки судом не встановлено припинення спірного договору оренди за відсутності підписаного сторонами акту приймання-передачі майна з оренди, який би свідчив про передачу об`єкта оренди орендарем орендодавцю, припинення фактичного користування, узгодження сторонами часу фактичного користування майном, суд дійшов висновку про безпідставність вимог про повернення коштів у заявленій сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а саме за серпень 2023 року у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень та завдаток за місяць, тобто вересень 2023 року, у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, а також вимог про стягнення суми прибутку від продажу товару за весь період оренди у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 коп., пеню 10 % у розмірі 400 грн. відповідно до умов Договору оренди № 35 від 27 липня 2023 року; суму упущеної вигоди 47898 (сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень 00 коп. За висновком суду позивач не довела суду належними засобами доказування наявність правових підстав для задоволення вимоги щодо повернення сплачених нею коштів в якості плати за користування об`єктом оренди у зв`язку із недоведеністю порушення відповідачем узгоджених договірних зобов`язань, також як і підстав для застосування в даному випадку цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків та штрафних санкцій. Доказів того, що позивачу завдано моральної шкоди внаслідок дій відповідача, позивачем також не надано, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин.

Позивачкою укладено договір із відповідачем на вищенаведених умовах й отримано у користування частину нежитлового приміщення із обладнанням (шафою) відповідно до умов договору.

Позивач просила розірвати договір із 01.09.2023 року, тобто достроково, у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору, якими позивач вважала - передачу їй в оренду об`єкту, що не відповідав умовам договору, передання в експлуатацію лише частина шафи, а не шафа, наявність на інших чотирьох полицях орендованої шафи товару відповідача; перебування на визначеній у Договорі оренди нежитловій площі 1 м кв. знаходиться іншого бренду зі своїм торговим обладнанням; ненадання відповідачем вчасно звітності про продаж належного їй товару за кожен місяць оренди.

Також позивачка вказувала, що експлуатувалось частина приміщення розміром 1 кв. м. нею в період з 27.07.2023 року по 27.08.2023 року та в цей період реалізувалось лише 7 одиниць товару позивача, що виявилось для неї збитковим.

01.09.2023 року відповідачем у відповідь на повідомлення позивача від 31.08.2023 року щодо дострокового розірвання договору оренди повідомлено, що п. 5.6 Договору оренди, яким передбачено, що дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 2, за умови попередження нею Сторони 1 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. При цьому, Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за довгостроковий розрив договору в розмірі 100 % плати за оренду, відповідно до повідомлення від 31.08.2023 року про намір розірвати договір оренди. Таким чином, ОСОБА_1 має право достроково припинити договір оренди № 35 з 30.09.2023 року за умови оплати орендної плати за вересень в сумі 4000,00 грн., а також штрафу за достроковий розрив в сумі 4000,00 грн.

Підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним у частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 652 ЦК України визначені умови зміна або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин. Зокрема У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини 2 цієї статті, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

Жодної з обставин на які позивач посилалась як на підставу дострокового з 01.09.2023 року розірвання укладеного із відповідачем договору, а саме як істотного порушення відповідачем умов договору, так і наявності зміни істотних обставини, доведено належними й допустимими доказами у ході розгляду справи не було. Доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору, як і істотної зміни обставин, матеріли справи не містять.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується с висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела суду належними засобами доказування наявність правових підстав для розірвання договору з 01 вересня 2023 року, задоволення вимоги щодо повернення сплачених нею коштів в якості плати за користування об`єктом оренди, підстав для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків та штрафних санкцій, а також стягнення моральної шкоди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 09 серпня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик