Провадження № 2-о/752/593/24
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2024 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левіна Аліна Анатоліївна, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного сужу м. Києва 23.07.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, самостійного виховання дитини батьком.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження з указаною заявою, посилаючись на положення ст. ст. 293, 315 ЦПК України, у якій просить встановити факт самостійного виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Метою встановлення даного факту заявником зазначено захист прав та інтересів дитини, а також його (заявника) прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини.

На обґрунтування викладених вимог, заявник зазначив, що з 09.02.2008 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2015.

Під час шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник вказує, що ОСОБА_3 після розлучення батьків, продовжує проживати з ним, він самостійно займається його вихованням та утриманням.

Мати, ОСОБА_2 , перебуває з 2022 року в Німеччині, участі у вихованні дитини та її утриманні не бере та не бажає цього робити, аліменти на дитину не сплачує.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2023 року у справі №367/2724/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Бучанської міської ради, Орган опіки та піклування Голосіївської РДА у м. Києві, визначено місце проживання малолітної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після припинення сімейних стосунків проживають окремо.

Ознайомившись із заявою та долученими до неї матеріалами, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; 2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право ( постанови Верховного суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі №536/1039/17, від 22.04.2020 у справі №200/14136/17).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: 1) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; 2) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Аналогічні положення містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5.

Суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

З огляду на обставини справи слід зробити висновок, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) матері дитини, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення особи батьківських прав, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України.

Згідно зі ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, окрім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Слід також зазначити, що сімейні відносини, як вид суспільних відносин, складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Разом з тим, у силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Суд зауважує, що позбавлення або обмеження одного з батьків права на виховання дитини є спором про право та виключає розгляд справи у порядку окремого провадження.

Так, у якості обґрунтування доведеності вищевказаних фактів заявник посилається на невиконання матір`ю її батьківських обов`язків, що підлягає доведенню в судовому засіданні та, відповідно до вимог ст. 155 СК України, може мати для останньої негативні наслідки у виді притягнення її до відповідальності, суттєво впливає на її права та обов`язки в подальшому, а, отже, містить ознаки спірності правовідносин.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі суду від 27.02.2024 у справі № 196/1326/23 (провадження № 61-2160ск24) при розгляді касаційної скарги в справі за заявою заявника про встановлення факту спільного проживання батька та дитини неповною сім`єю, встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, зазначивши, що згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України. Верховний суд зазначив, що по вказаній справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених заявником вимог у порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право, який виникає з сімейних правовідносин та має розглядатися в позовному провадженні.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, зважаючи на встановлені у даній справі обставин, а також на мету подання заяви про встановлення факту самостійного виховання , заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому, не підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження на підставі ст. ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження в справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Керуючись ст. ст. 258-261, 293, 315, 353 КПК України, суддя,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левіна Аліна Анатоліївна, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Копію ухвали, разом матеріалами заяви, надіслати заявнику не пізніше наступного дня після її постановлення. Копію заяви залишити в матеріалах справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання суддею.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Слободянюк