ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 175/4517/20

провадження № 61-4622св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом зняття останнього з реєстрації; визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщення, та виселити.

2. Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею вказаного будинковолодіння з грудня 2009 року. З вересня 2012 року у вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідача, а у жовтні 2012 року між ними було укладено шлюб, який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року.

3. Зазначає, що відповідач вселився до нього не як член сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Оскільки відповідач спільним побутом з нею не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

4. Посилаючись на те, що відповідач зареєстрований та проживає у спірному будинку, систематично порушує правила співжиття, чинить фізичне та психологічне насильство, створив умови, що роблять неможливим проживання позивачки з ним в одному домоволодінні, просить позов задовольнити.

5. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року у складі судді Озерянської Ж. М. позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 з домоволодіння

АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

7. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не є членом сім`ї власника майна ОСОБА_1 , між сторонами відсутні будь які відносини, вони не ведуть спільне господарство та ОСОБА_2 не утримує дане домоволодіння, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що останній створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

8. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

9. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що право вимоги власника майна про виселення не є абсолютним та може підлягати законним обмеженням, які передбачені законом, і позивачка не довела обставин з приводу дій ОСОБА_3 щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення або використання його не за призначенням, або щодо систематичного порушення правил співжиття.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

10. У квітні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.

11. Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

12. Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення місцевого суду залишити в силі.

14. Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, у постановах Верховного Суду, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 766/12748/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17 від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. Також, підставою касаційного оскарження заявниця зазначає порушення норм процесуального права, а саме: недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, між сторонами відсутні будь-які відносини, вони не ведуть спільного господарства та відповідач не утримує домоволодіння. Крім того, відповідач без згоди власника надає право користування вказаним домоволодінням стороннім особам.

17. Апеляційний суд не врахував, що під час розгляду справи № 175/993/21 судами було встановлено відсутність обставин проживання сторін однією сім`єю та введення спільного господарства на момент вселення відповідача у житловий будинок.

18. Також апеляційний суд не звернув уваги, що позивачка обґрунтовувала позовні вимоги не тільки тим, що відповідач систематично порушує правила співвжиття та робить неможливим їх спільне проживання у спірному будинку, а посилалася й на те, що вона як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю.

19. Відповідач після розірвання шлюбу за рішенням суду спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, вони не ведуть спільне господарство та не проживають однією сім`єю, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої

статті 406 ЦК України.

20. В даному спорі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач, який не є членом сім`ї позивачки, створює нестерпні умови спільного проживання, систематично порушуючи правила співжиття, а позивачка позбавлена можливості забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для сина, з яким вона бажає проживати.

21. При цьому заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення виникнення конфліктних ситуацій між сторонами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

22. У травні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і доводи скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Зазначає, що він не має на території України іншого житла, а також оскаржив рішення судів у справі № 175/993/21 до касаційного суду і вказана справа наразі перебуває на розгляді у Верховному Суді.

23. Вказував, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт припинення шлюбу без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

24. У травні 2024 року до Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив на касаційну скаргу, в які остання також зазначала, що 07 серпня

2023 року відповідача було знято з реєстраційного обліку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 грудня 2009 року

ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,1000 га за вказаною адресою.

26. 06 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що було складено відповідний актовий запис № 92, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданим 06 жовтня 2012 року.

27. Згідно зі змістом Свідоцтва про народження від 07 червня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28. Відповідно до Посвідки на постійне місце проживання ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та

з 25 вересня 2012 року його місце проживання зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 ; за змістом довідки Підгородненської міської ради

№ 1000 від 11 грудня 2020 року склад сім`ї ОСОБА_1 : чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 .

29. 15 червня 2020 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 92, між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

30. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року у справі № 175/993/21, частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 102 000,00 грн 1/2 ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi» модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 020,00 грн; в решті позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково, а саме: визначено особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 ; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000га, кадастровий номер :02:013:0193, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 кошти від реалізації транспортного засобу марки «Mazda» модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см3; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Tatra» модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір при подачі зустрічної позовної заяви у розмірі 3828,58 грн; в решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

31. Згідно з договором оренди квартири від 06 серпня 2020року ОСОБА_1 отримала в платне користування квартиру АДРЕСА_2 строком на шість місяців.

32. Матеріали справи містять Витяг з реєстру територіальної громади, за змістом якого 07 серпня 2023 року за заявою ОСОБА_1 було знято ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою будинку

АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

33. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

34. Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

35. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

36. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

37. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

39. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

40. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

41. Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

42. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

43. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

44. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка зокрема обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач вчиняв щодо неї фізичне та психологічне насильство і мали місце погрози фізичною розправою, у зв`язку із систематичним порушенням правил співжиття з боку ОСОБА_3 вона змушена була винаймати інше жиле приміщення в іншому населеному пункті в м. Дніпро.

45. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

46. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

47. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 308/3560/21 (провадження № 61-3381св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 459/2984/22 (провадження № 61-1727св24).

48. Відхиляючи доводи позивачки про вчинення відповідачем дій, які можна розцінити як достатню правову підставу для виселення, апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що такі не підтверджуються жодним доказом у справі, зокрема позивачкою не підтверджено, що мали факти звернення до правоохоронних органів з приводу наведених нею в позовній заяві фактів і в будь-який інший спосіб не підтверджено вчинення домашнього насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

49. Також не є достатнім доказом щодо систематичного порушення правил співжиття з боку ОСОБА_3 та обставина, що згідно з наданим договором оренди позивач винаймала інше жиле приміщення в іншому населеному пункті в м. Дніпро.

50. Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги та належним чином не оцінив доводи позивачки про те, що відповідач вселився до будинку не як член сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Посилаючись на те, що відповідач не пов`язаний з нею спільним побутом, позивачка вважала, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

51. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

52. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

53. Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

54. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

55. За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

56. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

57. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

58. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

59. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

60. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

61. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

62. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

63. Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

64. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

65. У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

66. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

67. Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

68. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження

№ 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі

№ 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

69. Водночас, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

70. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

71. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

72. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

73. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

74. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

75. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

76. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

77. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

78. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування

у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

79. Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

80. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

81. У цій справі судами установлено, що право власності на спірний будинок зареєстровано за позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2009 року, а судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі

№ 175/993/21, визнано вказаний житловий будинок особистою приватною власністю ОСОБА_1 , відповідач вселився до будинку за її згодою до реєстрації шлюбу між сторонами, на даний час відповідач не є членом сім`ї власника майна, між сторонами відсутні будь-які відносини, вони не ведуть спільне господарство, у серпні 2023 року відповідача було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

82. Отже відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні положень статті 64 ЖК України, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

83. У постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 570/2575/20 (провадження № 61-12628св23)Верховний Суд виснував, що «…виселення ОСОБА_2 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності…».

84. Верховний Суд також звертає увагу, що обов`язку забезпечувати житлом колишнього чоловіка позивачка не має, як і відсутні відомості про укладення сторонами будь-якого договору щодо найму (оренди) будинку.

85. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду

від 08 березня 2024 рокуу справі № 740/4760/20 (провадження № 61-13068св23).

86. З урахуванням обставин, встановлених у розглядуваній справі, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивачкою доведено, що виселення відповідача зі спірного житла є законним, переслідує легітимну мету захисту прав власника та є пропорційним заходом.

87. Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка має право вимагати у судовому порядку припинення права відповідача, який є її колишнім чоловіком, проте вселився у будинок не як член її сім`ї та не є таким на час розгляду цієї справи, користування житлом, власником якого є позивачка.

88. Інтереси позивачки, як власника житла, переважають інтереси на користування цим житлом колишнім чоловіком, стосунки з яким позивачкою втрачено.

89. Виходячи з наведеного, втручання у право ОСОБА_3 на користування домоволодінням АДРЕСА_1 переслідує законну мету, відбувається на підставі закону і з урахуванням всіх встановлених у справі обставин. При виселенні відповідача судом першої інстанції надано оцінку балансу інтересів сторін. Судом не встановлено відомостей, які б свідчили про покладення на ОСОБА_3 надмірного тягаря, він не позбавлений можливості винаймати житло, а не змушувати до цього власника квартири.

90. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 466/5349/22 (провадження № 61-16161св23).

91. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вказаного вище не врахував, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не врахував, що позивачка обґрунтовувала позовні вимоги не тільки тим, що відповідач систематично порушує правила співвжиття та робить неможливим їх спільне проживання у спірному будинку, а посилалася й на те, що відповідач вселився у будинок не як член сім`ї власника і вона як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю.

92. Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що в обґрунтування позову позивачка посилалася також на статті 383, 386, 391 ЦК України та не розглянув її позовні вимоги в цій частині, зазначивши лише, що підстав для застосування статті 116 ЖК України немає.

93. Зважаючи на вищевикладене у сукупності, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

94. За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

95. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 рокускасувати, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович