Справа № 195/1243/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

02.08.2024 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Скрипченко Д.М., за участю секретаря судових засідань Левкович Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник, адвокат Ігнатов Євген Євгенович, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

В С Т А Н О В И В :

Представник заявника у справі, адвокат Ігнатов Євген Євгенович, звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ялта, АР Крим, Україна, від батьків: матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України та батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.

Представник заявника обґрунтовує заявлені вимоги тим, що 17 червня 2024 року, ОСОБА_1 перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 у пологовому будинку м.Ялта, АР Крим, Україна, заявник у справі народила о 04-30 годині дитину ОСОБА_4 , що підтверджується виписним епікризом та медичним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18 червня 2024.

У зв`язку з тим, що медичні документи про народження, отримані на території АР Крим зразка російської федерації є недійсними, а довідка про народження дитини видана компетентною установою України відсутня, заявник позбавлена можливості отримати свідоцтво про народження на території України в позасудовому порядку.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 25 червня 2024 року 99100014 Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим ОСОБА_5 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ялта, актовий запис №9, та батьками зазначені: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 .

Разом з тим, наявність у вказаних документах розбіжностей щодо прізвища матері та громадянства батьків унеможливлює реєстрацію народження дитини в позасудовому порядку органами ДРАЦС.

У зв`язку з цим, на даний час, заявник не має можливості навіть вивезти дитину на не окуповану територію України, де оформити закордонний паспорт, щоб мати можливість реалізувати законні права дитини.

Представник заявника, адвокат Ігнатов Євген Євгенович в прохальній частині заяви, просить суд, справу слухати за його відсутності та за відсутності заявника.

Заінтересована особа: представник Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких пояснень щодо заявлених вимог не надав.

Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає.

Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу приписів ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 (далі - Закон № 1207- VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 1 Закону № 1207- VII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 1207- VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

В силу приписів ч. 3 ст. 9 Закону № 1207- VII будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Частинами 1, 3, 4 ст. 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно з ч. 1-4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Слід зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, Європейський суд з прав людини розвинув цей принцип у своїй практиці. Зокрема, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень та обмежень прав заявників та їх дитини, з огляду на те, що можливості збору доказів щодо факту народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З аналізу викладеного вище суд дійшов висновку, що документи, видані органами/установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, можуть братися до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами у сукупності під час розгляду категорії справ, визначеної ст.317 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України НОМЕР_3 виданого 21 лютого 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України.

Згідно п.8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 року № 2503-XII, до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25 і 45 років вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

З наданої копії паспорта суд вбачає відсутність вклеєного фото громадянина України по досягненню ним 25 -ти річного віку, тобто вона мала вклеїти нову фотокартку у 2023 році, що нею зроблено не було, а тому її паспорт є недійсним на території України.

Вказане дає підстави вважати, що наразі паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недійсним, що не дає змоги суду впевнитись у тому, що заявник є громадянкою України.

Відтак, вказаний доказ є неналежним та недопустимим.

Як визначено ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з абз. 3-4 п.п. в п. 12 Глави 1 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, у разі встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України підставою для внесення відомостей про батька дитини є відповідне рішення суду, яким встановлені такі дані. У разі відсутності в рішенні суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України даних про підстави запису відомостей про батька або в такому рішенні суду зазначено, що шлюб зареєстровано на тимчасово окупованій території України, відповідна графа актового запису не заповнюється. У графі «Для відміток» зазначаються, що відомості про батька внесені згідно з рішенням суду, дата та номер рішення.

Батьки вказаної дитини в законному шлюбі, відповідно до законодавства України, не перебувають.

Матеріали справи містять копію медичного документу, отриманого на тимчасово окупованій території медичне свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 18 червня 2024 про те, щозаявниця ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ялта, АР Крим, Україна народила дитину, дівчинку вагою 3420 г.

Крім того, відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 25 червня 2024 року 99100014 Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим ОСОБА_5 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ялта, актовий запис №9, та батьками зазначені: мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України та батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України.

Дані свідоцтва відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними на території України.

Вказані документи видано установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території та належним чином не легалізовані.

Наразі орган державної реєстрації актів цивільного стану реєструє народження дитини у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року.

Пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є:

а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236.;

б) медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024;

в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024;

ґ) медичний документ, виданий компетентним суб`єктом іншої держави, що підтверджує факт народження, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою.

Всупереч вищевказаним вимогам, заявниками на підтвердження факту народження дитини не надано належних та допустимих доказів, у тому числі жодного із документів, зазначених вище.

Слід наголосити на тому, що, як визначено у ч.3 ст.317 ЦПК України у рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Заявник посилається на ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якої особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відомості про громадянство заявника у справі ОСОБА_1 є суперечливими: згідно з копією паспорта громадянки України, яка на час розгляду справи є простроченим, вона є громадянкою України, а у копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 25 червня 2024 року виданого установою, розташованою на тимчасово окупованій території України в м.Ялта, АР Крим, Україна, ОСОБА_1 є громадянкою РФ.

З урахуванням вищевикладеного, суд позбавлений можливості безспірно встановити факт народження дитини на тимчасово окупованій території України, із зазначенням даних про дату і місце народження дитини та про її батьків, як того вимагає ч.3 ст.317 ЦПК України.

Відтак, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.126,144 СК України, ст.77-81, 89, 247, 258, 259, 263-265, 267-268, 293-294, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник, адвокат Ігнатов Євген Євгенович, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д. М. Скрипченко