Провадження № 2/235/453/24

2 серпня 2024 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря судового засідання Леонової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 1975 року зареєстрована в АДРЕСА_1 .
В серпні 2022 року через військову агресію російської федерації проти України та тимчасову окупацію її населеного пункту, вона покинула місце свого проживання та перемістилася до м. Києва, де зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа і з того часу проживає.
Село Первомайське, в якому станом на час її виїзду велися бойові дії, відноситься до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Відповідно до постанови КМУ від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа, яка отримала від держави Україна довідку ВПО або від іноземної держави статус біженця/тимчасового захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війни, яку здійснює російська федерація.
Довідка ВПО є беззаперечним доказом врятування особи від вбивства, тілесних ушкоджень тощо шляхом виїзду з постійного місця проживання/реєстрації, де відбуваються бойові, військові дії, в більш безпечний населений пункт, область тощо.
Після переїзду їй довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, шукати роботу, житло, відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Вона була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, можливості повернення до дому та налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на її матеріальному та моральному стані.
Умови, в яких вона наразі проживає, не дають можливості налагодити звичний для неї спосіб життя, все, до чого вона раніше прагнула, тепер є неможливим, адже гостро постало питання щодо житла та фінансів.
Втративши житло та можливість проживати на рідній землі, можливість спілкування з близькими людьми, вона відчуває розчарування, безсилля та безпорадність і це завдає їй моральну шкоду.
Позивач наголошує, що внаслідок окупації та бойових дій на території села Первомайське Покровського району Донецької області вона зазнала моральних страждань, які полягають у психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно проживала, відчутті страху та безпорадності через вимушене переселення з її населеного пункту у зв`язку з його окупацією та бойовими діями з боку збройних сил російської федерації.
З урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких вона зазнала, множинного характеру порушень її конституційних прав, характеру немайнових втрат, зокрема, тяжкості вимушених змін у її житті, часу та зусиль, необхідних для можливості відновлення її попереднього стану, справедливу суму компенсації моральних страждань позивач оцінює в 300 000 грн, яку і просить стягнути з російської федерації на свою користь.
Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.01.2024 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання.
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.02.2024 справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, правом участі в судовому засіданні не скористався, про причини неявки суду не повідомив, відзив у встановлений судом строк не подав.
Згідно зі ст.280 ЦПК України судом ухвалено заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові докази і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, виданим 22.03.2000 Ясинуватським РВ УМВС України в Донецькій області.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, як, зокрема, вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
На підставі ч.5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також, відповідно до ст.48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року, для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Статтею 51 Додаткового протоколу визначено, що цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів.
Згідно зі ст.57 Додаткового протоколу при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.
Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Генеральна Асамблея ООН також прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, визнано геноцидом Українського народу.
Відповідно до ч.9 ст.5Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.ч.2-4 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Пунктом 5 пост анови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4).
Тож, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи, шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відповідно до статті 12 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004, що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, тож, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.
Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН.
Враховуючи викладене, беручи до уваги емоційний стан позивача внаслідок збройної агресії Російської Федерації, перебування позивача у стані постійного стресу та нервозності у зв`язку з окупацією території населеного пункту, де вона народилася та постійно проживала, тяжкість вимушених змін у її житті через вимушене переселення з тимчасово окупованої території України до більш безпечного регіону, та зважаючи на множинний характер порушених прав позивача, суд погоджується, що розмір моральної шкоди, яку позивач оцінює у 300 000 грн, є розумним та справедливим, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, позов підлягає задоволенню.
На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позивач відповідно до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, судовий збір в розмірі 3000 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Відповідно до ст.ст.23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 13, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, 300 000 (триста тисяч) гривень.
Стягнути з держави Російська Федерація в дохід держави судовий збір в розмірі 3 000 (трьох тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції за правилами ст.ст.354, 355 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами ст.284 ЦПК України.

Суддя Г.В. Назаренко