Провадження №: 2/336/2268/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІІТ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна про захист прав споживачів, стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Працевитий Г.О., який діє на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.05.2023, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від21.02.2024 серії АР №1123475 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з вказаною позовною заявою, в якій просив: 1) звільнити позивача від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду; 2) стягнути з відповідача на користь позивача 20 364,47 гривні, а також судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 17.04.2012 між позивачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було укладено кредитний договір №243167413, за умовами якого позичальнику було надано кредит. Правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ФК «ЦФР» на підставі договору факторингу №37-14-ФНКю від 28.03.2014 є ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги №201807-1/2 від 24.07.2018 є ТОВ «Фінансова компанія управління активами», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору факторингу №2-/ФК від 09.07.2020 є ТОВ «Фінпром Маркет», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору факторингу №250521-ФК від 25.05.2021 є відповідач - ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», який 28.08.2021 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №115097 від 08.06.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення на користь стягувача ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» з боржника ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №243167413 від 17.04.2012 у сумі 20 422,59 грн. На підставі вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №66640229 та накладені арешти на всі кошти боржника. 13.07.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2023 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 , спірний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. 26.01.2024 на адресу приватного виконавця представником позивача - адвокатом Працевитим Г.О. був направлений адвокатський запит з метою отримання інформації про розмір утриманих коштів під час виконання виконавчого провадження №66640229. 30.01.2024 приватним виконавцем Русецькою О.О. надано відповідь на адвокатський запит відповідно до якого, в межах виконання виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса, з ОСОБА_1 було стягнуто та перераховано на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» грошові кошти у сумі 20 364,47 грн. Зважаючи на те, що виконавчий напис, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №66640229 було визнано судом таким, що не підлягає виконанню, позивач, посилаючись на ст.ст.1212,1213 ЦК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практиці Європейського суду з прав людини», вважає, що кошти, які були утримані з нього під час виконання вказаного виконавчого провадження є безпідставно стягнутими і підлягають поверненню.

Ухвалою суду від 28.02.2024 матеріали вказаної справи направлено за підсудністю до Запорізького районного суду Запорізької області, ухвалою якого матеріали справи направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024, матеріали вказаної справи надійшли в провадження судді Звєздової.

Ухвалою суду від 22.05.2024 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з виклику (повідомлення) сторін.

10.07.2024 представником відповідача (керівник ТОВ) Наваренко В.Г. через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на ст.ст.50,1212 ЦК України, постанову ВП Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, Верховного суду від 08.09.2021 по справі №206/2212/18, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та у стягненні витрат на правничу допомогу , посилаючись на те, що виконавчий напис, який в судовому порядку було визнано таким, що не підлягає виконанню, було вчинено на кредитному договорі за яким боржником є Позивач, а кредитором Відповідач. Таким чином, правовою підставою для набуття Відповідачем спірних грошових коштів в першу чергу є саме вищевказаний кредитний договір, а не виконавчий напис (кредитний договір між Позивачем та Відповідачем є дійсним та жодного судового рішення про визнання даного договору недійсним/ неукладеним/нікчемним тощо не існує). Вимоги Позивача щодо повернення 20 364,47 грн. є зарахованими у рахунок виконання ним своїх зобов`язань перед Відповідачем за кредитним договором (розмір заборгованості Позивача перед Відповідачем наразі є зменшеним на суму спірних грошових коштів у розмірі 20 364,47 грн. Стягнуті з Позивача кошти зараховувались саме у рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, а не спірним виконавчим написом), що підтверджує безпідставність позовних вимог. Відповідачем заявлено про зменшення витрат на правничу допомогу до розміру не більше 1000 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Позов містить клопотання про розгляд справи без їх участі та про задоволення позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. У відзиві просив розгляд справи проводити без їх участі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази, відзив на позов, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що 17.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №243167413, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 8 000,00 гривень строком на 36 місяців зі сплатою 0,01% річних за користування кредитом, 3,90% від суми кредиту як плата за надання кредиту, 1% пені від суми прострочення за кожен день прострочення.

08.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис №115097, відповідно до якого з ОСОБА_1 стягнуто невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», якому ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №250521-ФК від 25.05.2021, якому в свою чергу ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №20/ФК від 09.08.2020, якому в свою чергу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення права вимоги №201807-1/2 від 24.07.2018, якому ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», на підставі Договору факторингу № 37- 14-ФНКю від 28.03.2014 відступлено право вимоги за Кредитним договором №243167413 від 17.04.2012, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 . Стягнення заборгованості проводилося за період з 25.05.2021 по 03.06.2021. Сума заборгованості склала: 7 071,56 заборгованість за тілом кредиту; 3 899,02 грн. заборгованість за відсотками та комісією; 9 402,01 грн. заборгованість за штрафними санкціями; 50,00 плата за вчинення виконавчого напису.

28.08.2021 постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни було відкрито виконавче провадження (ВП №66640229) з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису.

Постановою приватного виконавця від 23.09.2021 накладено арешт на кошти боржника ( ОСОБА_1 ).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2023 (справа №334/5732/23, провадження №2/334/2421/23), задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вказаним рішенням: 1) визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №115097, вчинений 08.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості за кредитним договором №243167413 від 17.04.2012 за період з 25.05.2021 по 03.06.2021 в розмірі 20 422,59 грн.; 2) повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову відповідно квитанції до платіжної інструкції №41277431 від 25.05.2023 року в сумі 1073,60 грн., що складає 536,80 грн.; 3) стягнуто з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову відповідно квитанції до платіжної інструкції №41277431 від 25.05.2023 року в сумі 1073,60 грн., що складає 536,80 грн.; 4) стягнуто з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 частину витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5041,75 грн.

Рішення не оскаржувалося та згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 21.09.2023.

Рішення було обґрунтовано тим, що відповідно ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та Главі 16 Порядку.

Так, згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст.50 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.03.2019 року за наслідками розгляду цивільної справи №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та постанови від 15.01.2020 року № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (Перелік документів) передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Отже, в основі вчинення нотаріальної дії лежить факт безспірності заборгованості.

Відповідно п.2 Переліку документів для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Таким чином, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі (висновок Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 року, справа № 756/11960/15-ц).

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Верховний Суд у Постанові від 31.10.2018 року по справі № 308/11193/16-ц, провадження № 61-7410св18 зазначив, що при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий же правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року № 6-887цс17 та Постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19.09.2018 року (провадження № 14-12559св18).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, Ленінський районний суд м. Запоріжжя при розгляді справи №334/5732/23 дійшов висновку про задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення заборгованості не було дотримано всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, так як не доведено, що позивач отримував від ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» вимогу щодо погашення заборгованості, крім того, сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу з метою вчинення виконавчого напису не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого, а тому, суд бере до уваги те, що позивач був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості, у зв`язку з чим не міг як оспорити вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», так само і виконати їх, що, в свою чергу, не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення, яку позивач не визнає та заперечує проти розміру заборгованості, що також свідчить про відсутність безспірності вимог до боржника.

Крім того, матеріали справи не містили належні та допустимі докази, що при вчиненні напису нотаріус отримував від фінансової компанії первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, зокрема сума процентів, зазначені у написі є безспірними.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд встановив, що матеріалами справи не доведено, що боржник ( ОСОБА_1 ) мав безспірну заборгованість перед стягувачем, а тому суд встановив, що виконавчий напис №115097, вчинений 08.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., було вчинено з порушенням норм законодавства.

Крім того, згідно вказаного рішення, оскільки відповідач визнав пред`явлений до нього позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд враховуючи положення ст.206 ЦПК України, ухвалив рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні.

Рішення не оскаржувалося та згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 21.09.2023.

Положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні немає правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19 від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Згідно наданих суду матеріалів, представником ОСОБА_1 адвокатом Працевитим Г.О. 25.01.2024 було подано запит до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. щодо надання інформації про суму перерахованих коштів ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» за період виконання виконавчого провадження ВП №66640229.

Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 30.01.2024 25.01.2024, перевіркою депозитного рахунку з моменту відкриття виконавчого провадження та станом на 30.01.2024 кошти у виконавчому провадженні №66640229 стягнуто на суму 22 900,91 гривень та розподілені наступним чином: витрати виконавчого провадження 200,00 грн. (отримувач ПВ Русецька О.О.), борг за виконавчим документом 20 364,47 грн. ( отримувач ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», основна винагорода приватного виконавця 2 036,44 грн. (ПВ Русецька О.О.), повернення авансового внеску 300,00 грн. (отримувач «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»).

У позові ОСОБА_1 просить повернути йому суму стягнутих коштів в межах виконавчого провадження у сумі 20 364,47 гривні, стягнутих з нього на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», відповідно до вищевказаного повідомлення приватного виконавця.

Оскільки під час розгляду справи №334/5732/23 Ленінський районний суд м. Запоріжжя дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача визнати виконавчий напис №115097, вчинений 08.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором №243167413 від 17.04.2012 року за період з 25.05.2021 по 03.06.2021 у сумі 20 422,59 грн. таким, що не підлягає виконанню, то стягнуті при здійснені виконавчого провадження ВП №66640229 від 28.08.2021 ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» на підставі вказаного виконавчого напису кошти у сумі 20 364,47 гривні, підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були отримані, - відпала.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

З вище наведених підстав, при прийнятті вказаного рішення, суд вважає за безпідставне та необґрунтоване посилання представника позивача у своєму відзиві на постанову ВП Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, Верховного суду від 08.09.2021 по справі №206/2212/18, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподіл між сторонами судових витрат.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з ч1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно дот положень ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивачем, як фізичною особою, повинен був бути сплачений судовий збір у сумі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2024 становить 3 028 гривень.

Таким чином, позивачу необхідно було сплатити судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.

Проте, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів, судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави у сумі 1 211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то таких витрат не було заявлено позивачем ані пі час подання позову, ані під час перебування справи на розгляді у суді.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІІТ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті за виконавчим написом №1150297, вчиненим 08.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, грошові кошти у сумі 20 364 (двадцять тисяч триста шістдесят чотири) гривні 47 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІІТ ФІНАНС» на користь держави судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 ; місце проживання (згідно позову): АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІІТ ФІНАНС», , місцезнаходження: 03035, м. Київ, площа Солом`янська, буд.2.

Треті особи:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд.6/5.

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, місцезнаходження: 49001, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд.46, прим.54.

Суддя: Н.С. Звєздова