КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8676/22 Головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
Провадження № 22-ц/824/2404/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 4 276,35 грн, 3 % річних та інфляційну складову боргу у розмірі 1 481,32 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». За результатами аналізу внесених оплат за спожиту електричну енергію з`ясовано, що відповідач користується послугами, але не належним чином виконує свої зобов`язання щодо їх повної оплати, у зв`язку з чим станом на 01 січня 2019 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 4 276,35 грн,яку він не погашає. Загальна сума боргу за спожиту електричну енергію з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на прострочену суму за період із січня 2019 року по березень 2022 року, складає 5 757,66 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію станом на 01 червня 2022 року у розмірі 4 276,35 грн, 3 % річних за період із січня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 403,84 грн, індекс інфляції за період із січня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 940,80 грн та судові витрати у розмірі 2 422,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, як споживач електричної енергії, не здійснював у повному обсязі оплату наданих позивачем і спожитих ним послуг відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із січня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Водночас, враховуючи приписи постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року інфляційних нарахувань в сумі 124,01 грн та 3 % річних в сумі 12,66 грн, нарахованих на заборгованість за спожиту електричну енергію, оскільки з 24 лютого 2022 року і до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено їх стягнення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається, що заборгованість за спожиту електроенергію за особовим рахунком № НОМЕР_1 почала формуватись саме з січня 2019 року, як про це вказав суд у своєму рішенні. Із наявних у справі доказів не вбачається, із якого періоду почала формуватись заборгованість, проте позивач саме з 01 січня 2019 року став постачальником електричної енергії.

Зазначає, що позовні вимоги у цій справі заявлені зі спливом строку позовної давності, а він є лише одним із трьох співвласників квартири, тому має нести витрати на утримання майна відповідно до своєї частки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Кириллова М.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності стверджує, що 06 серпня 2021 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі»була подана до суду заява про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

28 вересня 2021 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/23563/21 був виданий судовий наказ про стягнення з боржника суми заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 4 276,35 грн. Однак ухвалою від 17 лютого 2022 року цей судовий наказ було скасовано, тому після отримання даної ухвали товариство звернулось із позовною заявою про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України та часткова оплата заборгованості перериває перебіг строку позовної давності. Вказане також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 61-3144св18 від 21 березня 2018 року.

Таким чином після скасування судового наказу 17 лютого 2022 року, строк позовної давності перервався і почав обраховуватися на наступний робочий день, тобто з 18 лютого 2022 року. Оскільки позовне провадження у даній справі було відкрито ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року, строк позовної давності для звернення до суду спливає через три роки, тобто 17 лютого 2025 року. Отже, позивачем не було пропущено строк позовної давності, так як позовну заяву було подано до спливу строку позовної давності, після скасування судового наказу у межах строку, наданого для захисту порушеного права в судовому порядку.

Крім того, відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що пропуску строку позовної давності немає.

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність інших співвласників житла, до яких позов не пред`явлений, позивач зазначає таке.

У ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі»за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено прилад обліку електричної енергії № 0512098 типу НІК 2301 АПЗ (6) та наявний особовий рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім'я ОСОБА_2 . Особовий рахунок відкривається лише на одну особу. Копія документа на підтвердження права власності на зазначену квартиру у товариства відсутній. Копія свідоцтва про право власності від 19 січня 2009 року була надано відповідачем лише до апеляційної скарги.

Звертає увагу суду на те, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою, що також підтверджується наданою ним копією паспорту. Відповідно до пункту 2.1.3 ПРРЕЕ ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки є споживач. Таким чином, у позивача під час звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості були усі підстави вважати, що ОСОБА_1 є споживачем послуг та належним відповідачем.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» як правонаступник ПАТ «Київенерго», у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Позивачем станом на липень 2021 року була надана електрична енергія по зазначеній квартирі на загальну суму 4 276,35 грн.

Свої зобов`язання відповідач, як споживач електричної енергії, належним чином не виконав, надані послуги у повному обсязі не оплачував, що призвело до виникнення заборгованості на зазначену суму.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правовідносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії за період існування спірних правовідносин сторін регулюються, зокрема: статтею 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (далі - ПКЕЕН), Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ).

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується сплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до пункту 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Слід зазначити, що на час виникнення правовідносин з електропостачання необхідно застосовувати ПКЕЕН, які були чинні до 26 червня 2018 року, а в подальшому до застосування підлягають положення ПРРЕЕ, які набрали чинності з 11 червня 2018 року.

Згідно з пунктами 19, 20, 42, 48 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку; розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.

За частиною першою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом.

Положення Закону України «Про ринок електричної енергії» деталізовані нормами ПРРЕЕ, пунктом 5.5.5 яких передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів) та сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими в помешкання ОСОБА_1 надавалися комунальні послуги з постачання електричної енергії, які він був зобов`язаний оплачувати, оскільки фактично користувався ними як споживач і співвласник квартири у житловому будинку.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, як індивідуальний споживач вказаних послуг, на якого зареєстровано особовий рахунок № НОМЕР_1 про користування електроенергією, має обов`язок оплатити позивачу їх вартість, але тривалий час в добровільному порядку він не сплачує заборгованість за спожиту електроенергію.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надану і спожиту електричну енергію.

Посилання відповідача на те, що він не є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не має сплачувати у повному обсязі спожиту електроенергію, не впливає на можливість стягнення з нього повної суми боргу за комунальні послуги з огляду на таке.

Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Враховуючи те, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 , що не могло бути зроблено без його заяви, отже він визнаний індивідуальним споживачем послуг з енергопостачання, а тому саме до нього пред`явлений позов. Виконавець послуг не зобов`язаний встановлювати усіх співвласників квартири або осіб, які нею користуються і отримують комунальну послугу, з метою пред`явлення до них позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані комунальні послуги і підстав для покладення на відповідача відповідати за пред`явленим позовом.

Також одним із доводів апеляційної скарги є пред`явлення позову поза межами позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 367/2259/15 (провадження № 14-333цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зазначено, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зазначено, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Відповідач про застосування позовної давності заявив в апеляційній скарзі.

Проте, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення на адресу ОСОБА_1 позовної заяви з доданими до неї матеріалами, ним не могла бути подана заява про застосування позовної давності, а тому ця заява приймається до розгляду судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Оскільки обов`язок щодо сплати за комунальні послуги виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Колегією суддів апеляційного суду враховується, що заборгованість відповідача за спожиту електричну енергіювиникла за період з травня 2014 по грудень 2018 року. Після грудня 2018 року заборгованість не нараховувалась, а її сума у розмірі 4 276,35 грн не змінювалась.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у липні 2022 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період, що виник до липня 2019 року.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Станом на березень 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 1 816,83 грн, отже позовна давність до цих вимог спливла.

Відтак, заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію становить 2 459,52 грн (4 276,35 - 1 816,83).

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів зробити висновок про те, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати послуг з постачання електричної енергії та наявність порушеного права ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі».

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги з постачання електроенергії із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних задовольнив виходячи із розміру заборгованості 4 276,35 грн та з урахуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану»

Разом із тим, інфляційні втрати та 3 % річних необхідно нарахувати на заборгованість в сумі 2 459,52 грн. Позивач просив їх нарахувати за період січня 2019 року по березень 2022 року, однак колегія суддів з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 нараховує інфляційне збільшення боргу та 3 % річних від цієї простроченої суми із січня 2019 року по лютий 2022 року.

Інфляційне збільшення становить 582,80 грн (2 459,00 x 1,23700534 - 2 459,00), а 3 % річних - 232,43 грн (2 459,00 x 3 % x 1 151 днів прострочки / 365 / 100).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» підлягає стягненню заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 2 459,52 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 582,80 грн та 3 % річних у розмірі 232,43 грн як особлива міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині спливу позовної давності заслуговують на увагу. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Разом із тим, враховуючи ту обставину, що відповідач не був належним чином повідомлений про пред`явлений до нього позов і не зміг подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, суд ухвалив неправильне рішення в частині визначення розміру заборгованості.

З врахуванням наведеного, ухвалене у справі рішення не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за спожиту електричну енергію до 2 459,52 грн, відповідно інфляційні втрати підлягають зменшенню до 582,80 грн, а 3 % річних - до 232,43 грн, а всього до загальної суми 3 274,75 грн.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Виходячи з наведеного, з ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» у даній справі, а саме 1 281,99 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, тоді як пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги із ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 516,44 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача різницю в понесених судових витратах по сплаті судового збору у розмірі 234,45 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 2 459,52 грн, інфляційні втрати у розмірі 582,80 грн та три проценти річних у розмірі 232,43 грн, а всього - 3 274,75 грн (три тисячі двісті сімдесят чотири гривні 75 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 234,45 грн (двісті тридцять чотири гривні 45 копійок) судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній