ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 523/16431/22

провадження № 61-1197св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа, - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня

2023 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Карташова О. Ю., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

1. У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

2. Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нікополь Дніпропетровської області.

3. Зазначає, що 17 липня 1978 року їй був виданий паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , Апостолівським РВВС Дніпропетровської області. Однак вона вчасно не отримала паспорт громадянина України, тому наразі не має документів, що посвідчують її особу та підтверджують громадянство.

4. Зверталась до Суворовського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУДМС)

із заявою про обмін паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року у зв`язку

із закінченням строку його дії на паспорт громадянина України.

5. 03 вересня 2022 року у задоволенні її заяви було відмовлено, оскільки зареєстрованою або знятою з реєстраційного обліку, в том числі станом на

24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року вона не значиться.

6. Вказане унеможливлює встановлення належності її до громадянства України.

7. Посилаючись на викладене, просила суд встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у повнолітньому віці

на території України станом на 1991 рік, зокрема станом на 24 серпня

1991 року та 13 листопада 1991 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

8. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня

2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня

1991 року та 13 листопада 1991 року.

9. Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, з урахуванням наданих доказів у сукупності

з показаннями свідка, вказав, що заявницею підтверджено факт народження та проживання на території України у 1991 році, зокрема станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року, а органом ГУДМС при проведенні процедури встановлення особи ОСОБА_1 встановлено відсутність відомостей про перетин нею державного кордону України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. У касаційній скарзі ГУДМС просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11. 17 січня 2024 року ГУДМС подало касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року.

12. Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які

у лютому 2024 року надійшли до Верховного Суду.

13. Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року відмовлено ГУДМС

у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні

з викликом та участю сторін, справу призначено до розгляду у складі колегії

із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14. Підставою касаційного оскарження судових рішень ГУДМС зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року

у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. Вказує, що посилання апеляційного суду як на доказ на запит, здійснений ГУДМС щодо надання паспорта заявниці, є безпідставним, оскільки такого доказу заявницею не надано, а ухвали про його витребування не було.

16. Звертає увагу, що документами не підтверджено, що ОСОБА_4 та/або ОСОБА_1 на території України мешкали понад один рік.

17. Наявні в справі докази, а саме копія форми № 1, витяг з актового запису про шлюб, не завірені службовою особою відповідної установи.

18. Вважає, що у справі наявний спір про право, тому суди порушили вимоги частини шостої статті 294 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

19. У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Шевчук К. М., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

20. Вказує, що вона відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство» є громадянкою України із 1991 року, як колишня громадянка СРСР яка постійно мешкала на території України за станом на 24 серпня

1991 року та 13 листопада 1991 року

21. Метою її звернення до суду є встановлення факту проживання на території України для оформлення паспорта громадянина України

і розглядувана заява не стосується набуття громадянства, особою яка вже

є громадянкою України.

22. З огляду на викладене безпідставним є посилання ГУДМС на статті 8, 9 Закону України «Про громадянство» та змушування заявниці звернутись до органів ДМС України із заявою про набуття громадянства України.

23. Також безпідставними є доводи касаційної скарги щодо спору про право, оскільки встановлення факту проживання заявниці на території України має правове значення для оформлення паспорта громадянина України.

Обставини справи, встановлені судами

24. ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нікополь Дніпропетровської області, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

25. Після народження заявниця мешкала у м. Нікополі разом з батьками, після чого сім`я переїхала до м. Апостолове Дніпропетровської області, де заявниця проживала до 2012 року за адресами:

АДРЕСА_1 .

26. У період 1970-1978 років заявниця відвідувала Апостолівську ЗОШ № 3.

27. Згідно листа ГУДМС України в Дніпропетровській області від 17 грудня

2022 року в електронній картотеці Апостолівського відділу ГУДМС України

в Дніпропетровській області міститься заява про видачу паспорта зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Апостолове Дніпропетровської області. За відомостями цієї заяви, ОСОБА_6 документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року по досягненні 16-річного віку серії НОМЕР_1 , виданим 17 липня 1978 року ВВС ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт списання бланку паспорта НОМЕР_1 на ім`я заявниці підтверджено Книгою обліку надходження бланків паспортів і видачі паспортів громадянам (форма 2) № 3, яка велась у період з 06 жовтня 1977 до 24 жовтня 1978 року. Для службових відміток описаної вище заяви вклеєне фото володільця паспорта по досягненні 25-річного віку, про що зроблено відповідний запис «Апостолівським РВВС, 25 вересня 1992 року».

28. Згідно з актовим записом про шлюб від 23 квітня 1983 року № 69 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено шлюб, після шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_8 .

29. За час шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження, серія

НОМЕР_3 , батьками в якому вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

30. 25 вересня 1992 року Апостолівським РВ УМВС України за місцем проживання заявниці вклеєно фотокартку до паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року НОМЕР_1 при досягненні відповідного віку.

31. 16 серпня 1994 року вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області по справі № 1-302/1994 ОСОБА_6 засуджено до 1 року 6 місяців позбавлення волі за частиною першою статті 229-6 КК України.

32. Із 06 вересня 1994 року до 04 жовтня 1994 рік ОСОБА_6 відбувала покарання в Дніпродзержинській виправній колонії (№ 34), що підтверджено копією листа Департаменту з питань виконання кримінальних покарань

від 01 грудня 2022 року № 14019/гл/вс.

33. Згідно з листом Державної установи «Кам`янська виправна колонія

(№ 34) за даними архівних облікових даних ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Нікополь Дніпропетровської області, українка, громадянка України до засудження мешкала за адресою:

АДРЕСА_2 . Звільнена з установи 04 жовтня 1994 року за постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області на підставі указу «Про амністію» від 18 серпня 1994 року. При звільненні вибула за адресою: АДРЕСА_2 .

34. 08 грудня 1997 року вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 засуджено до 3 років позбавлення волі за частиною першою статті 229-6 КК України.

35. 02 вересня 1998 року вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 засуджено до 3 років 6 місяців позбавлення волі за частиною другою статті 229-6 КК України.

36. 21 листопада 2008 року вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області ОСОБА_6 засуджено до 6 років позбавлення волі за частиною першою статті 121, частиною другою статті 309, статті 395 КК України.

37. Заявниця зверталася до Суворовського відділу у м. Одесі ГУДМС

із заявою про обмін паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року у зв`язку

із закінченням строку дії паспорта.

38. 03 вересня 2022 року ГУДМС прийнято рішення, яким особу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, однак належність до громадянства не визначено.

39. Відповідно до підпункту 100 пункту 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 в оформленні та видачі паспорта громадянина України відмовлено, що підтверджено довідкою Суворовського відділу у м. Одесі ГУДМС від 07 вересня 2022 року.

40. Підставою для відмови став той факт, що ОСОБА_10 зареєстрованою або знятою з реєстраційного обліку, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не значиться.

41. При проведенні органом ДМС процедури встановлення особи ОСОБА_11 встановлена відсутність відомостей про перетин нею державного кордону України.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

42. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

43. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

44. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

45. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

46. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

47. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме

провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

48. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

49. Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

50. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

51. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

52. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

53. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада

1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

54. Встановлення факту постійного проживання на території України

є підставою для оформлення належності до громадянства України.

55. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня

1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року

№ 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

56. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада

1991 року.

57. Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

58. Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

59. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня

1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня

1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

60. Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

61. Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

62. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 24 лютого 2021 року

у справі № 522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19,

від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року

у справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19.

63. Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом

на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

64. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

65. Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

66. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до

24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

67. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

68. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що заявницею на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, зокрема документи щодо її народження, навчання, одруження, народження дитини, відбування покарання у вигляді позбавлення волі, паспорт громадянина колишнього СРСР, до якого

у 1992 році вклеєно фотокартку органами МВС України, а також показання свідка - сестри заявниці. При цьому відомостей про те, що заявниця залишала територію України чи є громадянкою іншої держави матеріали справи не містять.

69. Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку, що такий факт матиме для заявниці юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

70. Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

71. Доводи касаційної скарги щодо існування спору про право, підлягають відхиленню, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого

2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19.

72. Апеляційний суд, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, що надані документи, а саме: форма № 1 паспортної служби; витяг з актового запису про шлюб, не засвідчені, що викликає сумнів в їх походженні, правильно зазначив, що ці документи вже перевірялися ГУДМС при проведенні процедури встановлення особи ОСОБА_11 .

73. За встановлених обставин, узагальнені висновки судів не суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня

2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, на які посилалось ГУДМС, як на підставу касаційного оскарження.

74. Незгода ГУДМС із висновками судів щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржених судових рішень.

75. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

76. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

77. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду

є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

78. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

79. Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

80. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

2. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня

2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович