Провадження № 6/947/461/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2024 м. Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді: Скриль Ю.А.

секретаря: Остапчук О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Київського районного суду м. Одеси подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталія Євгеніївна 05.08.2024 звернулась до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання рішення у справі №947/22065/23 про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості за кредитним договором від 06.08.2021 №010/83122/82/1184813 у розмірі 62649,89 грн.

В обґрунтування подання зазначила, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. знаходиться виконавче провадження №74758406 з виконання виконавчого листа № 947/22065/23, який виданий 15.03.2024 Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором від 06.08.2021 № 010/83122/82/1184813 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» у розмірі 62 649 гривень 89 копійок.

Рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна. За інформацією органів Пенсійного фонду України та Державної податкової служби боржник доходів не отримує. На думку приватного виконавця, боржник після відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на його доходи звільнився з роботи. На письмові виклики приватного виконавця не з`являється, пояснення щодо невиконання рішення не надає.

Ураховуючи викладене, просить суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України фізичну особу - боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації з 23.10.2023: АДРЕСА_1 , до виконання рішення у справі № 947/22065/23 про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості за кредитним договором від 06.08.2021 №010/83122/82/1184813 у розмірі 62649,89 грн.

Суд розглядає подання відповідно до частини 4 статті 441 ЦПК України без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю приватного виконавця. У судове засідання приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталія Євгеніївна не з`явилась, надала заяву, в якій просила суд розглядати подання без її участі, подання підтримує в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування на всій території України у випадках, установлених міжнародними договорами, згода та обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою підставою для задоволення судом подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є ухиляння боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, в інтересах національної чи громадської безпеки, з метою захисту прав і свобод інших осіб.

На підставі визначених у ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язків боржника можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, і коли виконати цей обов`язок не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Зокрема, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього з неповажних причин.

Сама по собі наявність суми заборгованості за виконавчим документом або відсутність дій стосовно добровільного погашення заборгованості не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань покладається, в даному випаду, на приватного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Ухилення боржником від виконання зобов`язання за виконавчим провадженням, не є тотожним поняттю не виконання судового рішення.

Також норми статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачає, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом,які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно з п. 8 ст. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» встановлено, що запобігання та недопущення в`їзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України покладено на Державну прикордонну службу України.

Пункт 2 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" від 24 березня 2008 р. № 261/2008, щодо врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 травня 2008 р. № 25-32/463№ 25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

Як встановлено судом, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни знаходиться виконавче провадження №74758406 з виконання виконавчого листа № 947/22065/23, виданого 15.03.2024 Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором від 06.08.2021 № 010/83122/82/1184813 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» у розмірі 62 649 гривень 89 копійок.

Виконавче провадження № 74758406 з виконання виконавчого листа № 947/22065/23 відкрито постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. від 15 квітня 2024 року.

Обґрунтовуючи подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. посилалась на ухилення нею від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням.

В той же час заявником не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником ОСОБА_1 своїх обов`язків по сплаті боргу та її наміру ухилятися від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника. У свою чергу, заявником зазначено як у самому поданні, так і надано підтверджуючи документи, про відсутність доходів у боржника, а також іншого, окрім квартири, у якій зареєстрований боржник, майна.

Так, за інформацією Міністерства внутрішніх справ України від 16.04.2024 №200420575 за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані.

Згідно з даними Пенсійного фонду України від 23.05.2024 № 205876517, наявні відомості щодо останнього місця роботи ОСОБА_1 за листопад 2021 року. За інформацією Державної фіскальної служби України від 23.05.2024 № 205876511 та Державної податкової служби України від 22.05.2024 № 205820241 ОСОБА_1 на обліку в органах ДФС не перебуває, доходів, у тому числі як само зайнята особа, не отримує, податкову декларацію про майновий стан і доходи не подавала. Вказане свідчить про відсутність доходів у боржника.

З аналізу ст.76 ЦПК України у системному зв`язку з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що на виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього можливості виконати це рішення.

Заявником в обґрунтування своїх доводів щодо невиконання боржником своїх обов`язків надано копії 4 викликів, з яких 2 виклики направлено боржнику з вимогою з`явитися до приватного виконавця для надання пояснень та копій відповідних документів (від 15.04.2024 № та від 29.04.2024 №), та 2 виклики з вимогою до боржника бути присутнім за відповідними адресами (від 15.04.2024 та від 29.04.2024). При цьому, за вимогою від 15.04.2024 боржника зобов`язано бути присутнім 31.05.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , а за вимогою від 29.04.2024 зобов`язано бути присутнім 30.05.2024 за адресаою: АДРЕСА_1 .

Також у матеріалах справи наявні 2 поштові квитанції про направлення рекомендованими листами ОСОБА_1 документів від 16.04.2024 з трекером №860 та від 29.04.2024 з трекером № 020. Однак, з вказаних квитанцій не вбачається який саме пакет документів відправлявся. Водночас відсутність реагування боржника на виклики приватного виконавця не свідчить про свідоме ухилення боржника від виконання обов`язків, оскільки виконавцем не встановлено та не надано доказів про причини неявки боржника за викликами, їх поважність або інших доказів, які б свідчили про конкретні факти умисного невиконання боржником покладених на нього обов`язків.

Надані приватним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, які припинив вживати після складання акту про вихід приватного виконавця 31.05.2024 за адресою: АДРЕСА_2 та ненадання йому доступу для проведення опису майна за вказаною адресою.

Проте з матеріалів подання не вбачається дій виконавця, спрямованих на примусове виконання рішення суду, у тому числі вжиття заходів щодо фактичного проведення опису майна та арешту майна боржника шляхом вирішення цього питання в порядку ст. 439 ЦПК України про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника. Також в матеріалах відсутні докази на підтвердження вчинення ОСОБА_1 умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей.

Отже, вжиті приватним виконавцем заходи не є вичерпаними

Окрім цього, саме державний (приватний) виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні. В обґрунтування необхідності тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника, заявник як аргумент наводить лише повноту вчинених ним виконавчих дій та вважає, що застосування такого обмеження сприятиме повноті та своєчасності виконання рішення суду. При цьому заявником не надано доказів, що боржник має намір виїхати за межі України, натомість приватним виконавцем надано інформацію з Державної прикордонної служби України від 03.06.2024 № про відсутність даних щодо перетину ОСОБА_1 державного кордону у запитуваний період (з 15.04.2024 по 03.06.2024).

Надаючи оцінку пропорційності застосування заходів обмеження особистої свободи особи, Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц дійшов таких висновків.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та ФельдешнеХайлік проти Угорщини» (FoldesandFoldesneHajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и ФельдешнеХайликпротивВенгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «ЛеКонт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (LeCompte, VanLeuvenandDeMeyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Водночас, Указом Президента України Зеленського В.О. від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжується до теперішнього часу.

Законом Україні від 08.05.2024 затверджено Указ Президента України від 06.05.2024 № 271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Наведені обставини свідчать про відсутність співмірності покладених обов`язків боржника щодо погашення кредитної заборгованості у розмірі 62649,89 грн із наслідками можливого застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , є передчасним, необґрунтованим та таким, що не відповідає принципу пропорційності та не під лягає задоволенню.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 441 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя Скриль Ю. А.