Справа № 303/4470/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Варваринець Н.Я.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення солідарно заборгованості за договором в розмірі 13800,00 Євро. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.03.2023 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики за яким позивач передав, а відповідач отримав як позику грошові кошти у сумі 12000,00 Євро. В свою чергу ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти готівкою у строк до 05.03.2024 року. При цьому, згідно з п. 1.2. договору позики, позика з цільовим призначенням, а саме для купівлі нового транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5» в автосалоні. Також зазначає, що він виконав свої договірні зобов`язання перед ОСОБА_4 у повному обсязі, передавши останній грошові кошти, проте відповідач не повернула кошти, що свідчить про невиконання зобов`язань за договором. Також в позові зазначено, що відповідно до п. 4.6. у разі порушення строку повернення позики з боку позичальника позикодавець має право стягнути з позичальника одноразово штраф в розмірі 15 % від суми позики. Таким чином заборгованість ОСОБА_4 по виконанню зобов`язання сукупно становить 13800,00 Євро, що складається з 12000,00 Євро сума основного боргу, 1800,00 Євро сума штрафних санкцій.

Крім того в позовній заяві зазначено, на момент укладання договору позики від 05.03.2023 року відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи те, що отримані за позикою грошові кошти бути спрямовані на купівлю нового транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5», а отже договір купівлі транспортного засобу був укладений в інтересах сім`ї, то і то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відтак за спільними зобов`язаннями подружжя останні відповідають сумісно усім своїм майном. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм, змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є солідарними боржниками за договором позики від 05.03.2023 року, а тому наявні всі підстави для солідарного стягнення з них обох заборгованості за договором позики.

Із урахуванням наведеного ОСОБА_3 просить суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики від 05.03.2023 року в розмірі 13800 Євро, що складається з 12000,00 Євро сума основного боргу, 1800,00 Євро сума штрафних санкцій. Також позивач просить суд вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 27.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання по справі призначено на 11.06.2024 року, відкладено на 24.07.2024 року та на 07.08.2024 року.

10.06.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_5 , адвоката Михальчук О.В., надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву встановлено, що ОСОБА_5 визнає той факт, що 22.03.2023 року під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було придбано транспортний засіб марки «Mazda CX-5», який зареєстровано на ім`я одного з подружжя ОСОБА_4 . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2023 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано. З іншими обставинами та правовою оцінкою, наданою позивачем, відповідач ОСОБА_5 не погоджується та не визнає. У зв`язку з цим у відзиві зазначається про те, що на сьогодні у провадженні іншого суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Mazda CX-5», з тих підстав, що такий був придбаний в шлюбі за спільні кошти подружжя за рахунок доходів та спільних накопичень подружжя. Щодо укладення ОСОБА_4 договору позики від 05.03.2023 року та отримання за цим договором грошових коштів йому нічого не відомо, своєї згоди на укладення такого договору він не надавав. При цьому, відсутні будь-які докази, що підтверджують факт передачі грошових коштів за договором позики від 05.03.2023 року, а також те, що такі кошти отримані в інтересах сім`ї. Крім того предметом заявленого позову не є поділ спільного майна подружжя, що свідчить про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу. Таким чином позовна заява в частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 05.03.2023р з ОСОБА_5 задоволенню не підлягає через відсутність доказів про те, що ОСОБА_5 був обізнаний про укладення його колишньою дружиною договору позики, не заперечував проти такої позики, а також, що самі ці кошти ОСОБА_6 використала в інтересах сім`ї, зокрема, для придбання автомобіля. Зі змісту відзиву також встановлено, що ОСОБА_5 вважає договір позики від 05.03.2023 року фіктивним, а тому має бути визнаним недійсним. У підсумку Дасаєв Р.А. просить суд відмовити в задоволенні позову у заявленій до нього частині.

02.07.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Клімова А.Ю., надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву встановлено, що ОСОБА_4 визнає той факт, що отримала від позивача в борг грошові кошти готівкою у розмірі 12000 Євро відповідно до договору позики від 05.03.2023 року для купівлі транспортного засобу марки «Mazda CX-5», проте фінансової можливості вчасно повернути грошові кошти не має можливості. Заперечує проти стягнення з неї витрат на правничу допомогу, оскільки складність цієї справи та сума витрат на правову допомогу є неспівмірними.

02.07.2024 року до суду від позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив відповідачів. Зі змісту відповіді встановлено, що позивач не погоджується з позицією відповідача ОСОБА_5 , зазначає, що якщо одним із подружжя укладено кредитний договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя не зважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

Представник позивача, адвокат Пілюга В.В., в судовому засіданні просила суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав та додаткового обґрунтування у відповіді на відзив. При цьому наполягала саме на солідарному стягненні заборгованості за договором позики. Розподіл витрат на професійну правничу допомогу просила суд вирішити після ухвалення судового рішення у визначеному ЦПК України порядку.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Клімов А.Ю., в ході судового розгляду проти позову по своїй суті не заперечив. При цьому погодився, що заборгованість за договором позики має бути стягнена в солідарному порядку з обох відповідачів.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_5 , адвокат Михальчук О.В., в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. 05.08.2024 року подала до суду клопотання про відкладення судового розгляду з тих підстав, що в провадженні іншого суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 05.03.2023 року, а тому розгляд цієї справи є неможливим до вирішення зазначеної вище судової справи.

Щодо наявності підстав та можливості проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача ОСОБА_5 слід зазначити про таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.ч. 1-4 ст. 223 ЦПК України).

Суд вважає, що вчинив всі дії, передбачені процесуальним законом, для здійснення правосуддя та забезпечення участі сторони відповідача ОСОБА_5 в судовому розгляді справи, в тому числі шляхом реалізації можливості брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, п. 35; від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. При цьому суд враховує те, що сторона відповідача в повній мірі скористалася своїми процесуальними правами подавши до суду відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своєї позиції. Щодо поважності причин неявки представника відповідача, то суд зазначає про те, що наявність в провадженні суду іншої цивільної справи жодним чином не свідчить про поважність причин неявки та, як наслідок, підставою для відкладення розгляду справи. Крім того, наявність в провадженні суду іншої цивільної справи до вирішення якої неможливим є вирішення цієї судової справи може бути підставою для зупинення провадження у цій справі, проте не підставою для відкладення її розгляду. Більше того, жодних доказів на підтвердження перебування в провадженні суду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 05.03.2023 року суду не надано.

Таким чином суд робить висновок про те, що неявка в судове засідання відповідача ОСОБА_5 та його представника із врахуванням того, що такі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, не перешкоджає розгляду справи по суті в цьому судовому засіданні.

Суд, заслухавши позиції учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, 05.03.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики.

Відповідно до п. 1.1. цього договору ОСОБА_3 , як позикодавець, в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає ОСОБА_4 , як позичальнику, безвідсоткову позику в готівковій формі в розмірі 12000,00 Євро.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що позикодавець надає позичальнику позику в розмірі визначеному в пункті 1.3. цього договору для купівлі нового транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5» в автосалоні.

Згідно з п. 2.2. договору строк повернення позики становить до 05.03.2024 року в готівковій формі.

В п. 4.6. договору позики його сторони також узгодили, що у разі порушення строку повернення позики з боку позичальник, зазначеного в пункті 2.2. цього договору, позикодавець має право стягнути з позичальника одноразово штраф в розмірі 15 % від суми позики зазначеної в пункті 1.1. цього договору.

Таким чином судом встановлено, що за умовами укладеного договору ОСОБА_3 надав у строкове користування грошові кошти ОСОБА_4 , яка, відповідно, зобов`язалася їх повернути у визначений договором строк.

Із встановлених судом обставин суд повідомляє, що сторони договору, які в тому числі є сторонами у цій справі, не заперечують факт його укладення, отримання грошових коштів в борг та їхнє неповернення.

В свою чергу суд нагадує, що предметом позову є вимога позивача спрямована до відповідачів, однин з яких не є стороною договору позики, а саме про солідарне стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання умов договору. Разом з тим, позиція відповідача ОСОБА_5 полягає в тому, що зобов`язання за договором позики його жодним чином не стосуються, а відтак жодної відповідальності за невиконання зобов`язання за цим договором він нести не може.

В цьому контексті слід звернути увагу, зокрема, на те, що цивільні правовідносини ґрунтуються на засадах вільного волевиявлення та свободи договору.

Так, ст. 6 ЦК передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 зазначив таке: «..згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.».

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Вказане повторно закріплено у ст. 627 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Суд про розгляді цього спору виходить з того, що під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 року у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 року у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 року у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 року у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 року у справі № 908/3027/20.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Отже, у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 року у справі №180/1735/16-ц).

Як вже було згадано у ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №537/4905/15-ц).

Враховуючи викладене, договір позики від 05.03.2023 року підтверджує факт укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх в обумовлені договором строки, що свідчить про наявність підстав для їхнього стягнення.

Додатково із врахуванням того, що предметом договору позики від 05.03.2023 року є грошові кошти в іноземній валюті, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, про те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Якщо у договорі не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, то не має правових підстав для перерахунку у гривні боргу в доларах США за офіційним курсом НБУ.

Разом з тим, з огляду на зазначену вище позицію відповідача ОСОБА_5 , розглядаючи цей спір, суд, з-поміж обставин належного виконання ОСОБА_4 умов договору позики від 05.03.2023 року, має також встановити наявність підстав для солідарного обов`язку відповідачів.

У зв`язку з цим судом встановлено, що на момент укладення договору позики від 05.03.2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.08.2023 року на підставі судового рішення був розірваний.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1. ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 28.08.2019 року у справі № 638/20603/16 (провадження № 61-26089св18), від 08.04.2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843св20), від 21.07.2021 року у справі № 361/5840/19 (провадження № 61-259св21), від 16.02.2022 року у справі № 520/6471/17 (провадження № 61-16118св20).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У зв`язку з цим судом встановлено наступне.

Так, на підтвердження своєї позиції стороною позивача представлений та досліджений в судовому засіданні договір позики від 05.03.2023 року в якому дійсно йде мова про те, що грошові кошти передаються ОСОБА_4 у позику для купівлі нового транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5» в автосалоні. У договорі позики його сторони також узгодили наслідки невиконання умови про купівлю транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5». Саме ці положення договору позики від 05.03.2023 року, з позиції сторони позивача, і є доказом того, що грошові кошти одержані за договором були використані в інтересах сім`ї, а саме на купівлю автомобіля. Із зазначеним також погоджується відповідач ОСОБА_4 , яка є стороною договору позики від 05.03.2023 року.

В свою чергу ОСОБА_5 повністю заперечує зазначені вище обставини з тих підстав, що про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики від 05.03.2023 року та отримання за цим договором грошових коштів він обізнаний не був, в договорі відсутня вказівка про те, що ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбу, своєї згоди на укладення такого договору він не надавав, докази про те, що позичені грошові кошти були спрямовані саме на потреби сім`ї відсутні.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Підсумовуючи та узагальнюючи встановлене, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Досліджуючи та аналізуючи умови договору позики від 05.03.2023 року судом не встановлено підстав вважати, що ОСОБА_5 був обізнаний з його укладенням чи якимось чином надав свою згоду на вчинення такого правочину.

Тільки та обставина, що за умовами договору позики від 05.03.2023 року позика надавалася для купівлі автомобіля не є безумовним та беззаперечним доказом того, що автомобіль придбаний саме за позичені ОСОБА_4 на підставі цього договору грошові кошти. Умови зобов`язання за договором позики від 05.03.2023 року, в тому числі щодо цільового спрямування грошових коштів на купівлю автомобіля, стосуються виключно сторін цього договору. При цьому жодних доказів про те, що ОСОБА_4 якимось чином доказово підтверджувала ОСОБА_3 спрямування грошових коштів саме на купівлю автомобіля, рух таких коштів, що міг би вказувати на їхнє цільове призначення та інших беззаперечних доказів щодо спрямування позичених коштів на купівлю автомобіля суду не надано. Сам факт купівлі автомобіля також не може однозначно свідчити про те, що саме грошові кошти за договором позики від 05.03.2023 року були використані на його купівлю.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Із врахуванням встановленого, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними, а також в їх сукупності достатніми доказами, що відповідач ОСОБА_5 надавав згоду на укладання договору позики від 05.03.2023 року, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором коштів в інтересах сім`ї, в тому числі і для придбання автомобіля, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя, суд робить висновок про відсутність у відповідачів солідарного обов`язку повернення боргу за договором.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом за схожих обставин у постановах від 13.12.2023 року у справі 489/1101/21 та від 31.01.2023 року у справі № 369/1229/20.

У зв`язку з цим позов про стягнення заборгованості в частині заявлених вимог до ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Щодо позиції ОСОБА_5 в частині фіктивності договору позики від 05.03.2023 року та, як наслідок, необхідності визнання його недійсним, то суд не надає оцінку таким доводам в силу диспозитивності цивільного процесу, позаяк вимоги про визнання договору недійсним заявлено не будо.

Відтак позов слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05.03.2023 року в розмірі 13800,00 Євро, що складається з 12000,00 Євро сума основного боргу, 1800,00 Євро сума штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2953,89 грн. (1/2 від загальної суми).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 6, 202, 204, 207, 526, 530, 553, 554, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05.03.2023 року в розмірі 13800,00 Євро, що складається з 12000,00 Євро сума основного боргу, 1800,00 Євро сума штрафних санкцій.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в частині заявлених вимог до ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2953,89 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ).

Представник відповідача: ОСОБА_2 (вул. Лермонтова, 19, м. Запоріжжя, Запорізька область).

Відповідач: ОСОБА_5 (ж/ АДРЕСА_4 ).

Представник відповідача: ОСОБА_8 ( АДРЕСА_5 ).

Повне рішення складено 09.08.2024 року.

Суддя А.М.Заболотний