головуючий у суді І інстанції Шереметьєва Л.А.
провадження № 22-ц/824/2915/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ходченко Олени Миколаївни та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Дзюби Максима Юрійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, та стягнення упущеної вигоди

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом скасування рішень державних реєстраторів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення упущеної вигоди, який в подальшому уточнила.

Позов обґрунтовано тим, що 18 травня 2010 року між попереднім власником квартири ОСОБА_6 , від імені якого діяв відповідач ОСОБА_1 , та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Після укладення договору продавець став стверджувати, що він був ошуканий покупцями при його укладенні, у зв`язку з чим за його заявою була порушена кримінальна справа, яка в подальшому була направлена до суду.

Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 16 січня 2015 року ОСОБА_8 був визнаний невинуватим.

В подальшому в провадженні суду були наявні спори про право власності на квартиру. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року відмовлено у позові про визнання укладеного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Послалася на те, що наразі в провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 760/18551/18 за позовом ОСОБА_9 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Вовк І.І., про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемним у зв`язку з його удаваністю та зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру, в межах якої втретє оспорюється питання щодо права власності на спірну квартиру.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , позивачу були видані Свідоцтва про право власності на квартиру - частину квартири як спільне майно подружжя та частину - в порядку спадкування.

На підставі вказаних документів позивач зареєструвала своє право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав.

Послалася на те, що у належній їй квартирі з часу її придбання 18 травня 2010 року по теперішній час проживають члени сім`ї Єрьоменків, які без достатніх на те підстав використовують належну ОСОБА_2 квартиру і перешкоджають їй використовувати квартиру за призначенням (зокрема, здавати квартиру в оренду з метою отримання прибутку).

ОСОБА_1 та члени його родини не бажають добровільно звільняти належну їй квартиру та змінювати реєстрацію місця проживання, хоча у зв`язку з продажем ОСОБА_9 квартири, він сам та члени його родини, зокрема, ОСОБА_1 , його дружина та діти втратили право проживання у цій квартирі.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача та членів його родини (дружини та двох дітей) і зняття з реєстрації місця проживання відповідача та членів його родини (дружини та двох дітей), стягнути солідарно з відповідача та членів його родини (дружини та двох дітей) 2 458 112 грн 13 коп. упущеної вигоди.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом скасування записів про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

Зустрічну позовну заяву мотивував тим, що з 29 вересня 2004 року ОСОБА_9 на праві власності володів квартирою за зазначеною адресою.

Зазначив, що 18 травня 2010 року, введений в оману ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 по втраченому паспорту, який діяв в інтересах ОСОБА_7 , уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На час підписання договору у квартирі проживав він з дружиною та двома неповнолітніми дітьми.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, і ОСОБА_1 є його правонаступником та спадкоємцем.

ОСОБА_7 також помер, його правонаступником є ОСОБА_2 .

Виходив з того, що договір купівлі-продажу від 18 травня 2010 року ОСОБА_7 не зареєстрував у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відсутність відмітки на цьому договорі.

Між тим, після смерті ОСОБА_7 07 березня 2016 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна 26 липня 2021 року внесено запис про право власності на квартиру за зазначеною адресою за померлою особою після спливу більше 5 років від дати смерті.

Зазначив, що приватний нотаріус Вовк І. І. в межах спадкової справи № 58853987 до спадкової маси вніс об`єкт нерухомості, а саме 1/2 частину спірної квартири на підставі договору від 18 травня 2010 року.

Послався на те, що нотаріус не взяв до уваги факт наявності у суді справи № 760/18551/18 про встановлення нікчемності правочину у зв`язку з його удаваністю та визнання договору недійсним, і зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, розгляд якої триває.

На його думку, нотаріус також не прийняв до уваги реєстрацію у цій квартирі місця проживання дитини ОСОБА_5 з 16 липня 2021 року, якого фактично позбавив житла.

Всупереч вищевикладеному, приватний нотаріус Вовк І.І. вніс до реєстру записи про право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житлом шляхом скасування записів про право власності від 04 серпня 2021 року № 43324012 та від 04 серпня 2021 року № 43323957, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом скасування рішень державних реєстраторів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності покупця ОСОБА_8 на квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку на момент його посвідчення, а тому нотаріус при оформленні спадщини та проведення державної реєстрації права власності позивача на квартиру було проведено з дотримання вимог закону, тому суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, та з урахуванням наведених обставин, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Додатковим рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 грн витрат на правову допомогу та 302 грн 66 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ходченко О.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року в частині усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задовольнити в повному обсязі зустрічний позов ОСОБА_1 .

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. порушено норми пункту 5 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», якою передбачено, що підставами для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є, зокрема, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями оскільки з отриманих нею документів вбачається те, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_9 , та відповідно спір про право власності повинен бути вирішений в судовому порядку, про що свідчить й наявний судовий спір у провадженні Солом?янського районного суду міста Києва у справі № 760/18551/18 за позовом ОСОБА_9 (правонаступник ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., про встановлення нікчемності правочину у зв?язку з його удаваністю та визнання договору недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Також апелянт зазначає, що при наявності спору про визнання права власності на квартиру (справа № 760/18551/18), реєстраторами були прийняті наступні рішення, а саме:

- рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за померлим ОСОБА_7 ;

- рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 серпня 2021 року згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру (розмір частки: ) за ОСОБА_2 ;

- рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 серпня 2021 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру (розмір частки: ) за ОСОБА_2 .

Скаржник вказує, що у спірній квартирі також зареєстрована дитина ОСОБА_5 , якого фактично позбавляють житла, що є порушенням законодавства.

Разом з тим зазначає, що неповнолітній ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та наразі навчається у 9-В класі спеціалізованої школи № 187 міста Києва.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Заведія В.І. надійшов відзив на апеляційну скарга, у якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Дзюба М.Ю. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року в частині відмови ОСОБА_2 в усуненні перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню у відповідній частині із прийняттям у зазначеній частині нового рішення про задоволення позову.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що в спірній квартирі проживає відповідач ОСОБА_1 , який разом з сином ОСОБА_10 , 2008 року народження, зареєстрований у ній. Разом з тим, судом першої інстанції без будь-яких доказів встановлено, що у спірній квартирі не проживає дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та їх спільні діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Зазначені висновки судом першої інстанції були зроблені зі слів ОСОБА_1 , без дослідження будь-яких доказів, які б підтверджували ці слова.

На думку апелянта такими доказами могли б бути: рішення суду про розірвання шлюбу, яке підтверджувало б, що дійсно сім?я ОСОБА_11 може проживати окремо, довідки надані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про реєстрацію місця проживання за іншими адресами, договір оренди житла або документи про право власності на інше житлове приміщення.

Також, апелянт не погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції довідки ОСББ «Локомотив Київ» № 19 від 26 березня 2018 року відповідно до якої вбачається, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_1 разом зі своєю родиною (дружина та двоє дітей). Ця довідка була отримана позивачем з матеріалів справи № 760/18551/18, куди свого часу була надана ОСОБА_1 .

Вказує, що враховуючи, що з моменту видачі вказаної довідки минуло п`ять років не може бути беззаперечним свідченням того, що зазначені особи у квартирі не проживають, а протилежне має бути спростоване самими співвідповідачами.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неправомірно встановлено завищений або взагалі недосяжний стандарт доказування для позивача, оскільки докази протилежного мали б бути надані самими співвідповідачами.

Разом з тим, за відсутності будь-яких належних та достатніх доказів (лише зі слів ОСОБА_1 ) судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та їх спільні діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживають.

На думку позивача, є низка фактів, які свідчать про протилежне: шлюб між подружжям ОСОБА_11 не припинено, відомостей про інше майно у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сторонами не надано. Навіть, якщо допустити, що подружжя могли посваритися та на певний період припинити шлюбні відносини, то з огляду на мінливість сімейних відносин не виключено, що подружжя помириться і за відсутності рішення суду про виселення усіх співвідповідачів позивач буде позбавлена можливості реалізувати своє право власності, оскільки не матиме змоги виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі свої квартири. Тобто, ціль звернення позивачки до суду не буде досягнута.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_1 та його син ОСОБА_10 , 2008 року народження. Кирило зареєстрований у спірній квартирі 16 липня 2021 року, тобто через 11 років після її відчуження.

Але судом першої інстанції було відмовлено позивачу у задоволенні вимоги в частині зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з мотивів того, що рішення про виселення і так є підставою відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для зняття їх реєстрації місця проживання.

Позивач вважає не доречним посилання суду першої інстанції на статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» як на підставу для відмови у задоволенні вимоги про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , оскільки статтю 7 згаданого закону було виключено на підставі Закону № 1871-Х від 05 листопада 2021 року. Тому для досягнення дієвості звернення позивача до суду та забезпечення можливості реалізації ним свого права власності необхідним також є задоволення вимоги про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Ходченко О.М. надійшов відзив на апеляційну скарга, у якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, встановила таке.

Відповідно до Інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19 липня 2021 року №КВ-2021 №27816 спірна квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_9 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 08 жовтня 2004 року та зареєстрованого в бюро 14 жовтня 2004 року за реєстровим номером 49/33317 (а.с. 53 т. 1, а.с. 30 т. 2)

Власник вказаної квартири ОСОБА_9 є членом ЖБК «Локомотив» (а.с. 43 т. 1).

Відповідно довідки форми №3 від 05 травня 2010 року №922 у квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , зареєстрований син власника ОСОБА_9 - ОСОБА_13 з 14 березня 1991 року, проживають власник ОСОБА_9 без реєстрації та син власника ОСОБА_9 - ОСОБА_13 з реєстрацією (а.с. 80 т. 1).

18 травня 2010 року між ОСОБА_9 від імені якого на підставі довіреності діяв його син ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований за №4876 (а.с.32-35 т. 1).

За умовами договору купівлі-продажу квартири продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 і зобов`язується сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму (пункт 1).

Вказана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 08 жовтня 2004 року серії САА за №195806 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 вересня 2004 року за №1788-С (пункт 2).

Відповідно до пункту 3 договору визначено, що продаж здійснюється за 180 000 грн, які ОСОБА_8 , представник покупця, зобов`язується передати представнику продавця ОСОБА_1 , який зобов`язується прийняти готівкою після узгодження проекту договору. Підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця, та про одержання представником продавця повного розрахунку за продану квартиру і відсутність матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за продану квартиру.

Продавець (в особі представника) довів до відома представника продавця, а представник покупця взяв до уваги, що за адресою місцезнаходження квартири, що є предметом цього договору, не проживають та не зареєстровані малолітні та/або неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/або неповнолітні діти, що мають право користування квартирою.

Згода дружини продавця - ОСОБА_14 на продаж квартири одержана, нотаріально посвідчена Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 05 травня 2010 року за №8-800.

Згода дружини покупця - ОСОБА_2 на покупку зазначеної вище квартири одержана і посвідчена приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Бургазли І.І. 29 грудня 2009 року за № 11768 (пункт 6).

Відповідно до пункту 13 договору продавець зобов`язався передати квартиру покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень не пізніше 22 вересня 2010 року. При цьому сплатити заборгованість з комунальних послуг, звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку, передати покупцю ключі від квартири, технічні документи. Обов`язок продавця передати квартиру покупцю вважається виконаним у момент передачі покупцю ключів від квартири.

Відповідно до пункту 16 договору сторони стверджують, що це договір не приховує іншу угоду, не носить характеру удаваного чи фіктивного, тобто відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки.

Вказаний договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №8545656 від 18 травня 2010 року (а.с. 36,37 т. 1).

Відповідно до довідки ОСББ «Локомотив» №19 від 26 березня 2018 року у спірній квартирі ОСОБА_13 зареєстрований та проживає разом з родиною (дружина та двоє неповнолітніх дітей) (а.с. 81 т. 1).

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 70585785 від 28 вересня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 станом на 28 вересня 2021 року зареєстровані ОСОБА_1 (14 березня 1991 року), ОСОБА_5 (16 липня 2021 року) (а.с. 16 т. 1).

Після укладення 18 травня 2010 року договору купівлі-продажу квартири, спори сторін за ініціативою продавця квартири ОСОБА_6 , а в подальшому його спадкоємця - відповідача ОСОБА_1 , були предметом тривалих судових розглядів, в тому числі в порядку кримінального судочинства.

Станом на 29 травня 2010 року вже була порушена кримінальна справа за заявою ОСОБА_9 відносно ОСОБА_8 за частиною 2 статті 15, частини 4 статті 190 КК України, під час розгляду якої досліджувались обставини укладення договору купівлі-продажу, наявність факту обману зі сторони ОСОБА_8 .

Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 16 січня 2015 ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано на підставі пункту 1 частини 1 статті 373 КПК України (а.с. 54 -69 т. 1).

З вироку вбачається, що у кримінальній справі був допитаний в якості потерпілого ОСОБА_6 (продавець спірної квартири), який в тому числі пояснив, що він є власником спірної квартири, в якій проживає його син ОСОБА_1 зі своєю родиною.

У кримінальній справі був допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_8 (представник покупця квартири).

А також були допитані у якості свідків: ОСОБА_7 (покупець спірної квартири), ОСОБА_2 (дружина ОСОБА_7 та мати ОСОБА_8 ), ОСОБА_1 (представник продавця), які пояснили відомі їм обставини укладення 18 травня 2010 року договору купівлі-продажу вказаної квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_2 з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18 травня 2010 року та визнання за позивачем права власності на вказану квартиру, зобов`язання провести реєстрацію прав власності позивача на квартиру у встановленому порядку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в травні 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 була досягнута усна домовленість про отримання грошових коштів у борг у сумі 55000 доларів США під заставу спірної квартири.

Проте в подальшому, як зазначає позивач, виявилось, що ОСОБА_8 не мав реальних намірів на вчинення вказаного правочину, використав необізнаність ОСОБА_1 у законодавстві та ввів його в оману з метою заволодіння шахрайським шляхом зазначеною квартирою.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/15356/15-ц від 27 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2018 року, було відмовлено в позові попереднього власника квартири ОСОБА_6 про визнання укладеного договору купівлі-продажу квартири недійсним (а.с. 70-79 т. 1).

В провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 760/18551/18 за позовом ОСОБА_9 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Вовк І. І., про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемним у зв`язку з його удаваністю та зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру.

Судом встановлено також, що сторони договору купівлі-продажу померли: ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 (а.с. 46 т. 1), а ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6 (а.с. 33 т. 2).

Позивач ОСОБА_2 дружина ОСОБА_7 (покупець спірної квартири) та мати ОСОБА_8 (представника покупця спірної квартири) прийняла разом з ОСОБА_8 спадщину за померлим ОСОБА_7 та відповідно до договору про поділ спадкового майна від 22 грудня 2016 року здійснили поділ спадкового майна (а.с. 44-52 т. 1).

26 липня 2021 року право власності на спірну квартиру, що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2010 року, зареєстровано за померлим ОСОБА_7 . приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесенко Т.П., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.19- 21, 22-31 т. 1).

04 серпня 2021 року позивачу ОСОБА_2 були видані Свідоцтва про право власності на квартиру - частину квартири, як спільне майно подружжя, придбане в шлюбі, та частину квартири - в порядку спадкування.

04 серпня 2021 року на підставі вказаних Свідоцтв, право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав 04 серпня 2021 року (а.с.19-31 т. 1).

Відповідно до пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №108/24-313 від 25 січня 2022 року, служба заперечує проти виселення малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Колегія апеляційного суду враховує таке щодо первісного позову про виселення.

Звертаючись у грудні 2021 року з первісною позовною заявою, позивач ОСОБА_2 вказувала, що у належній їй квартирі з часу її придбання 18 травня 2010 року по теперішній час проживають члени сім`ї Єрьоменків, які без достатніх на те підстав використовують належну ОСОБА_2 квартиру і перешкоджають їй використовувати квартиру за призначенням (зокрема, здавати квартиру в оренду з метою отримання прибутку). ОСОБА_1 та члени його родини не бажають добровільно звільняти належну їй квартиру та змінювати реєстрацію місця проживання, хоча у зв`язку з продажем ОСОБА_9 квартири, він сам та члени його родини, зокрема, ОСОБА_1 , його дружина та діти втратили право проживання у цій квартирі.

Звертаючись з зустрічною позовною заявою, позивач ОСОБА_1 вказував, що на час підписання договору 18 травня 2010 року у квартирі проживав він з дружиною та двома неповнолітніми дітьми.

Розглядаючи справу про виселення відповідача та членів його родини (дружини та двох дітей) зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, колегія апеляційного суду встановила, що у спорі за позовом власника (спадкоємця власника) про виселення, предметом доказування для осіб, яким загрожує виселення, - є обставини щодо їх тривалого часу проживання у житлі, незалежно від його правового режиму, що в свою чергу є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним таким особам у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а право на користування житлом таким, що підлягає захисту, не залежно від особи власника.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298 цс 19).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

На думку колегії апеляційного суду, відповідачі повинні довести, що конкретне місце проживання - спірна квартира є «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, а саме довести, що: спірна квартира облаштована особами як їх дім; наявні достатні та триваючі зв`язки відповідачів та їх малолітніх дітей із спірною квартирою; відповідачі та їх малолітні діти тривалий час постійно проживають у спірний квартирі.

Колегія апеляційного суду встановила, що відповідачами підтверджено, що наявні достатні та триваючі зв`язки відповідачів та їх малолітніх дітей із спірною квартирою; відповідачі та їх малолітні діти тривалий час постійно проживають у спірний квартирі з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору купівлі-продажу 18 травня 2010 року у спірній квартирі проживали власник ОСОБА_9 без реєстрації та син власника ОСОБА_9 - ОСОБА_13 з реєстрацією (14 березня 1991 року).

З вироку вбачається, що допитаний у кримінальній справі в якості потерпілого ОСОБА_6 (продавець спірної квартири) пояснив, що він є власником спірної квартири, в якій проживає його син ОСОБА_1 зі своєю родиною.

Станом на 26 березня 2018 року у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 (14 березня 1991 року) та проживає разом з родиною (дружина та двоє неповнолітніх дітей).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.

Членами сім`ї ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (син) відповідно до інформації наданої управлінням державної реєстрації Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану №438/4.1-42 від 19 липня 2022 року (а.с. 73-74 т. 2).

Станом на 28 вересня 2021 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (14 березня 1991 року), ОСОБА_5 (16 липня 2021 року).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі не зареєстровані.

Докази, що продавець ОСОБА_6 виконав свої зобов`язання передбачені пунктом 13 договору купівлі-продажу від 18 травня 2010 року, а саме: передав спірну квартиру покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень не пізніше 22 вересня 2010 року; сплатив заборгованість з комунальних послуг, звільнив квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку, передав покупцю ключі від квартири, технічні документи, - в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, як покупець ОСОБА_7 після 22 вересня 2010 року до своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), так і спадкоємець ОСОБА_7 , позивач ОСОБА_2 не зверталися до продавця ОСОБА_6 та відповідачів з вимогою виконати умови пункту 13 договору купівлі-продажу та звільнити спірну квартиру.

З позовом про виселення відповідачів позивач ОСОБА_2 звернулася через 11 років після укладення договору купілі-продажу.

Докази, що у відповідачів є інше житло, - в матеріалах справи відсутні.

Напроти, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , який був зареєстрований у спірній квартирі 14 березня 1991 року, з реєстрації місця проживання у зв`язку з відчуженням спірної квартири на підставі договору не знявся, а 16 липня 2021 року у спірній квартирі був зареєстрований неповнолітній син позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

Позивач звертаючись з цим позовом не обґрунтовувала необхідності її проживання у вказаній квартирі, а також, не посилалася існування заборгованості по комунальних платежах, руйнування чи умисного пошкодження спірної квартири.

В контексті оцінки співвідношення прав сторін у справі колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що виселення відповідачів, які проживають у ньому більше 11 років, сприймають його як єдине житло, не мають іншого житла, придатного для проживання, становите надмірний тягар для них та за обставин цієї справи є непропорційним.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року в частині задоволеного первісного позову про виселення не відповідають обставинам справи, а обставини, що суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції року в частині задоволеного первісного позову про виселення скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Колегія апеляційного суду враховує таке щодо первісного позову про стягнення упущеної вигоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Упущена вигода входить до складу збитків та визначається як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Тобто, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування) (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 908/2261/17 від 30 березня 2021 року).

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Оцінивши надані в обґрунтування цієї позовної вимоги докази, а саме: Звіт про оцінку майнових прав отримання доходів від надання квартири в оренду, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що позов в цій частині обґрунтований теоретичними можливостями отримання доходу.

Колегія апеляційного суду враховує таке щодо зустрічного позову.

Відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (в редакції на момент державної реєстрації правочину купівлі-продажу) для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності.

В преамбулі цього Порядку зазначено, що він визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Перелік документів, необхідних для реєстрації права власності на майно в порядку спадкування наведений у частині 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката.

Відповідно до п.п.4.16, 4.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

Відповідно до частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Чинна до 01 січня 2013 року редакція частини 4 статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору.

Таким чином, до придбання нерухомого майна до 01 січня 2013 року підлягають застосуванню саме норми ЦК України, чинні на момент виникнення правовідносин, які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомості за правочином, та зазначають про обов`язкову реєстрацію договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі №334/3161/17 від 22 червня 2021 року зазначила, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦКУ, набула титул власника майна.

Договір купівлі-продажу від 18 травня 2010 року зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №8545656 від 18 травня 2010 року (а.с. 36,37 т. 1).

Отже, судом встановлено, що укладений договір купівлі-продажу був зареєстрований у порядку, встановленому на момент його укладення та нотаріального посвідчення.

Таким чином, колегія апеляційного суду встановивши, що право власності покупця ОСОБА_8 на квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку на момент його посвідчення, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оформлення спадщини та здійснення державної реєстрації права власності позивача на квартиру нотаріусом було проведено з дотримання вимог закону, тому підстави для задоволення зустрічного позову - відсутні.

Колегія апеляційного суду враховуючи, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо неправомірної відмови у задоволенні частини первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходченко Олени Миколаївни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дзюби Максима Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року в частині задоволеного первісного позову скасувати з ухваленням нового судового рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 05 серпня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська