22.07.2024 Справа № 363/4824/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., за участі секретаря судових засідань Крикун Ю.М., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Лупейка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України,-

УСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла позовна заява до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Позивачі зазначили, що спричинені такі тяжкі наслідки і для них та їхньої родини. Вказали, що є громадянами України, уродженцями Вишгородського району Київської області, одружені та від шлюбу мають двох дорослих доньок. У м. Києві у них є квартира, де вони зареєстровані. Але реально більш як десять років з часів виходу на пенсію позивача ОСОБА_1 вони проживають у АДРЕСА_1 . Це його родинна садиба, яка дісталась у спадок від батьків, тобто його «мала батьківщина». Їхня сім`я завжди була дружною і згуртованою. По життю тримаються разом. Позивач ОСОБА_1 останніми роками хворіє, у т.ч. на онкологію, пережив кілька інсультів, йому встановлена третя група інвалідності, але сім`я його підтримує. Життя їхньої родини до війни, незважаючи на хвороби, було абсолютно щасливим. Але все для них, змінила і перекреслила війна, яка розпочалася 24 лютого 2022 року віроломним нападом Росії на Україну. На час початку війни позивач ОСОБА_1 перебував на лікуванні у м. Києві у госпіталі МВС України, оскільки захворів на «Сovid - 19». Початок війни 24 лютого 2022 року спровокував на фоні цього захворювання (а ще і онкологія) третій інсульт. Але він у такому стані виписався із госпіталю та поїхав у село с. Гуту Межигірську до дружини, котра вдома була одна. Одночасно у цей день у село приїхали і сім`ї обох дочок. Вони всі були шоковані початком війни. Не могли у це повірити, але це сталося. Далі позивачі опинилися у епіцентрі бойових дій, оскільки російський ворог із Білорусії наступав на Київщину та здійснював десантування у районі Гостомеля, Бучі і ОСОБА_3 . Біля села ОСОБА_4 знаходилися військові ЗСУ, які утримували тут бойові позиції. Із-за цього у їхній місцевості розгорнулися запеклі бої. Село обстрілювали із усіх видів зброї, бомбили із повітря. Виїхати із родиною із села не було можливості, тому всі вони під обстрілами жили у садибному підвалі. Зауважили, що переживали суцільний жах, стресували, недоїдали. Евакуюватись із села змогли під обстрілами тільки 10 березня 2022 року. Їхня родинна садиба обстрілами військовими Російської Федерації була повністю знищена снарядами і згоріла. Згоріло повністю все майно. Після евакуації із села жили у м. Києві, але і тут стресували із-за постійних обстрілів. Після деокупації Київщини повернулись у село і намагались відновлювати побут. Але оскільки війна триває, то продовжують стресувати, втомились від постійних повітряних тривог, ракетних і шахедних загроз. На основі всього пережитого у війну і того, що переживається, позивачі стверджують, що їм спричинено очевидне психотравмування і моральну шкоду. Крім того, психологічний шок від початку війни на фоні хвороб спровокував позивачу ОСОБА_1 третій інсульт. Їхня родина побувала у самому епіцентрі бойових дій і ледве не загинули. Все це ускладнювало їхній психологічний стан. Переживають і тепер тому, що війна триває та продовжується постійні терористичні обстріли України. Великого морального болю завдає знищення родинної садиби. Фізичні хвороби ОСОБА_1 від психологічних страждань тільки загострюються. Він намагається тримати себе в руках, але часто з`являється відчуття безвиході і безсилля, проявляється постійне безсоння та реально психологічно і морально страждає. Від надмірних психологічних навантажень загострились ОСОБА_2 фізичні хвороби, яка відчуває себе психологічно виснаженою. Вважають, що у їхніх психологічних стражданнях винна Російська Федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. Стверджують, що військовою агресією Російської Федерації позивачам спричиненна моральна шкода, яку оцінюють у 100 000 000 грн. кожний. Також, вважають, що країна агресор їм цю моральну шкоду має відшкодувати. Спричинену позивачам моральну шкоду не вважають завищеною із-за всього ними пережитого. Для підтвердження факту їхнього психотравмування і спричинення моральної шкоди ними замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_5 . За його деталізованим висновком від 29 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений ними розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена позивачам моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на України Російської Федерації. Саме визначену моральну шкоду у розмірі по 100 000 000 грн. вони і вимагають до стягнення з Російської Федерації. Позивачі вважають, що відповідальною за спричинену їй моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 умисно вчинили збройну агресію проти України, і спричинили вказані наслідки для її родини. Російська Федерація беззаперечно є країною-агресором, її дії є протиправними і винними. Серед іншого, у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наводить обґрунтування підстав для розгляду їхньої справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації. Відтак, з посиланням на ст. 15-16, 23, 1167 ЦК України, позивачі просять суд стягнути із Російської Федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на їх користь спричинену через збройну агресію Російської Федерації проти України, моральну шкоду у розмірі по 100 000 000 гривень, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 2 702 702 дол. США, або 2 409 638 Євро кожному.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2023року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Позивачі у судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили про їх задоволення.

У порядку ст. 234 ЦПК України позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були за їх клопотанням допитані, як свідки згідно із статтями 230-232 ЦПК України, оскільки факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто.

Так, допитана ОСОБА_2 , як свідок пояснила, що з 2010 року проживає у АДРЕСА_1 . 24.02.2022 року вона була в селі, а її чоловік в госпіталі. Близько 5-ї години ранку зателефонувала їй молодша донька і запитала чи у них тихо та повідомила, що розпочалася війна. Після чого обидві доньки, внуки та зять меншої доньки приїхали до неї в село. Через пару годин приїхав її чоловік ОСОБА_1 та повідомив, що його виписали із госпіталю. У цей час вже точилися запеклі бої. Село обстрілювали і бомбили. Два тижні вони жили у погребі, перемерзали, недоїдали, хворіли, стресували. 10 березня 2022 року з труднощами змогли евакуюватись до м. Києва за місцем реєстрації. Потім стало відомо, що їхня з чоловіком садиба була зруйнована. У травні 2022 року вони повернулися із хворим чоловіком у рідне село. Деякий період жили у сусідів. 31.11.2022 року їм надали невеликий модульний будинок в якому проживають по теперішній час. Отримали сертифікат на відбудову пошкодженого майна на суму приблизно 2 000 000,00 грн., однак поки його не застосували. Також свідок зазначила, як наслідок зазначених подій, не спала ночами, майже нічого їла. Чоловік приходить у двір де згоріло все майно і плаче по декілька годин. Садиба належала чоловікові та була подарована йому батьком. Це було єдине їх житло, оскільки квартира в Києві, у якій вони зареєстровані, належить дочці.

Крім того, допитаний ОСОБА_1 , як свідок пояснив, що 24.02.2022 року перебував у госпіталі на реабілітації, оскільки перед цим був інсульт, а потім захворів на «Сovid - 19». Свідок зазначив, що йому повідомили, що розпочалася війна та його у такому стані виписали із госпіталю. Сусід відвіз його у с. Гуту Межигірську до дружини, котра вдома була одна. Потім до них приїхали діти та внуки. Змушені були всі сидіти у погребі. Зазначив, що чули, як літали літаки, були перестрілки. Дуже хвилювались з приводу цих обставин та було небезпечно. Потім виїхали до м. Києва. Зауважив, що вже пізніше дізнався про те, що батьківський будинок в якому він народився та виріс зруйновано. У с. Гуту Межигірську вони з дружиною повернулися в кінці травня 2022 року, все побачене сприйняв дуже боляче. Вважає, що визначена моральна шкода у розмірі 100 000 000 грн. є обґрунтованою.

Представник позивача адвокат Лупейко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, заперечував проти заочного розгляду справи.

24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022р. та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022р.).

01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.

Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2).

Також у відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в Російській Федерації передати до Міністерства закордонних справ Російської Федерації ноту МЗС з питання отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації.

Разом із тим, у зв`язку з порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється.

Окрім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Російської Федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

У зв`язку із чим, інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України, було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Судом було вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив.

Заслухавши пояснення позивачів і їх представника, свідків та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, що підтверджується копією їх паспортів, наявних у справі.

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

04.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладено договір дарування. Відповідно до змісту цього договору дарувальник ОСОБА_1 передав житловий будинок з надвірними будівлями у власність обдарованому ОСОБА_1 , а обдарований ОСОБА_1 прийняв дар цей житловий будинок з надвірними будівлями безоплатно, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Вишгорордської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М.

З 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 30.08.2022 № 4/11 року виданою ОСОБА_1 старостою сіл Лютіж та Гута Межигірська Савенок Т., а також актом обстеження по факту проживання особи на території села від 31.08.2022 року.

Як убачається з довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії КБ-1 № 022557 від 24.07.2007 р., ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, довічно.

Також до матеріалів справи долучено копію виписки з історії хвороб ОСОБА_1 № 302, підписаної зав. відділенням ДУ «ТМО МВС України по м. Києву» Середня О.В., відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 24.01.2022 року по 17.02.2022 року перебував на стаціонарному лікування, діагноз: «Гостре порушення (малий інсульт) 2.02.22 р. за ішемічними типом в басейні правої атеросклероз. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія СМА. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія ІІІ ст., ускладнена перенесеним ішемічним (07.2020) та геморагічним (2007 р.) інсультами у вигляді екстрапірамідного акінетико-регідного синдрому, правобічного легкого геміпарезу, вестибуло атактичного синдрому. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ст., ризик 4. Ангіопатія сітківки за гіпертонічним типом. ІХС: дифузний кардіосклероз. СН І ст. Базальноклітинний Са шкіри лоба ст. І TIN0M0 гр. ІІ (оперований 28.10.2020р). Пресбіопія. Гіперметропія. Коронавірусна хвороба (COVID-19)».

19.07.2022 року складений акт про встановлення фактів за участі депутата Петрівської сільської ради ОСОБА_6 , в присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , власника майна ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 , яким установлено, що внаслідок вибуху снаряду знищено будинок, гараж літня кухня, дровітня, літній душ та туалет, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту про пожежу від 16.08.2022 року, складеного провідним інспектором Вишгородського РУ ГУ ДСНС України у Київській області, установлено, що пожежу виявлено 13.03.2022 року не встановленою особою, повідомлення про пожежу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 надійшло 16.08.2022 року о 09 год 22 хв від власника ОСОБА_1 .

Відповідно до звіту за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта, індивідуального житлового будинку за вищевказаною адресою від 20.07.2022 року № 83/22-Т05 затвердженого директором ТОВ «Сучасні системи безпеки бізнесу» Турковською Д., замовником, якого є Петрівська сільська рада, садибний (індивідуальний) житловий будинок, сарай, гараж непридатні використання за цільовим призначенням, повністю втратили свою економічну цінність, наявні пошкодження та руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер, яких свідчить небезпеку аварійного обвалення об`єкта. (Зруйнований об`єкт). Рекомендовано виконання робіт щодо демонтажу залишків несучих та огороджувальних конструкцій.

На підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01.07.2023 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом, ОСОБА_5 15.11.2023 року було проведено психологічне дослідження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їм у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами яких видано висновки спеціаліста-психолога від 29.08.2023 року.

Так, згідно із вказаними висновками: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 збройної агресії Російської Федерації на Україну, є беззаперечно, психотравмуючою для них. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для їхнього фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що самі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважають таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, суд врахував, те що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянину України, місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").

У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до п. 9 вищезазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В пункті 10 зазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12та ст.81 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Позивачі просять стягнути з Російської Федерації на їх користь, моральну шкоду у розмірі по 100 000 000 гривень, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно складає 2 702 702 дол. США, або 2 409 638 Євро на кожного.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивачів, обсяг заподіяної їм шкоди та обставини за яких така шкода була заподіяна, а також те, що зруйнований будинок був власністю саме ОСОБА_1 , який був подарований йому його батьком та у якому він народився та виріс, та який в подальшому став єдиним житлом подружжя позивачів, суд доходить висновку про необхідність стягнення з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 109 379 (сто дев`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) доларів США 27 центів, або 100 527 (сто тисяч п`ятсот двадцять сім) Євро 77 центівта на користь ОСОБА_2 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 82 034 (вісімдесят дві тисячі тридцять чотири) долара США 45 центів, або 75 395 (сімдесят п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) Євро 83 цента. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодує завдану позивачам моральну шкоду.

Водночас висновки спеціаліста-психолога від 29.08.2023 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі по 100 000 000 грн. суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи викладене, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140 гривень 00 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 109 379 (сто дев`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) доларів США 27 центів, або 100 527 (сто тисяч п`ятсот двадцять сім) Євро 77 центів.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_2 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 82 034 (вісімдесят дві тисячі тридцять чотири) долара США 45 центів, або 75 395 (сімдесят п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) Євро 83 цента.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 та адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 та адреса проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації, адреса: м. Москва, вул. Краснопресненська Набережна, 2.

Суддя Д.А. Свєтушкіна