УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року

м. Київ

справа № 751/4868/23

провадження № 61-8559ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року

та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування.

Позов мотивований тим, що після смерті її чоловіка у 2011 році вона залишилась проживати одна у квартирі АДРЕСА_1 ,

яка належала їй на праві власності.

Вказувала, що у 2022 році вона познайомилася з ОСОБА_1 , який запропонував їй надавати необхідну допомогу, в тому числі і щодо забезпечення продуктами харчування, періодично приходив до неї, придбавав за її кошти необхідні продукти харчування, а взамін попросив подарувати належні їй цінні папери (акції)

та квартиру. На вказану пропозицію вона погодилася, оскільки вважала,

що укладає договір довічного утримання (догляду).

Згодом ОСОБА_1 повідомив, що до укладення договору довічного утримання потрібно зареєструвати шлюб. Відповідач фактично проживав з іншою жінкою, проте ОСОБА_1 наполягав на реєстрації шлюбу, обґрунтовуючи його фіктивність лише тим, щоб зменшити витрати, які він повинен понести

під час укладення договору довічного утримання, після чого вона погодилась підписати всі необхідні папери для укладення вказаного договору.

Зазначала, що відповідач привіз її до Палацу урочистих подій у місті Чернігові,

де вона, перебуваючи в автомобілі, поставила підпис на документах, які після підписання їй ніхто не надав. Пізніше їй стало відомо, що 10 лютого 2023 року

між сторонами зареєстрований шлюб. Після укладення шлюбу відповідач двічі привозив її до нотаріальної контори для підписання договорів, текст яких вона

не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовилися, копії договорів вона не отримувала, всі документи зберігались

у ОСОБА_3 разом з її паспортом.

Надалі вона зверталася до банківської установи для отримання пенсії, проте

їй було відмовлено та повідомлено, що отримати пенсію на картковий рахунок вона не може, оскільки її картка недійсна. Надати інформацію про те, хто отримує

її пенсію працівники банку відмовилися, оскільки у неї був відсутній паспорт.

15 червня 2023 року вона отримала новий паспорт, після чого звернулася

до нотаріусів та отримала копії договорів, які підписувала та з яких дізналася,

що без будь-яких зобов`язань подарувала ОСОБА_1 належні їй цінні папери

та квартиру.

Зазначала, що похилий вік, стан здоров`я, пов`язаний із віковими захворюваннями, та потреба у сторонній допомозі вплинули на сприйняття нею фактичних обставин та її вільне волевиявлення під час укладення договорів дарування. Тексти договорів вона не читала, роз`яснення нотаріуса щодо суті договорів сприйняла

як передачу цінних паперів (акцій) та квартири ОСОБА_1 , який зобов`язується утримувати її до смерті. Ні ОСОБА_1 , ні нотаріус не попереджали її, що вона повинна виселитися з квартири чи її можуть виселити після укладення договору. До того часу як ОСОБА_1 висловив намір продати квартиру, вона була впевнена, що має право проживати у квартирі, в якій зареєстрована. Фактично вона бажала та мала намір укласти договір довічного утримання, вважала що саме такий договір укладає з відповідачем, передаючи йому у власність цінні папери

та квартиру, а він зобов`язується здійснювати за нею догляд.

На підставі статті 229 ЦК України позивач просила визнати недійсними:

- договір дарування цінних паперів - акцій 819 990 штук, емітент ПАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС Україна», укладений 28 лютого 2023 року між ОСОБА_2

та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л. А. та зареєстрований у реєстрі за № 105;

- договір дарування квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, укладений

04 травня 2023 року між нею (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдарованим), посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2921.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , укладений 04 травня 2023 року між ОСОБА_2

та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В., зареєстрований у реєстрі за № 2921.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час укладення оспорюваного правочину у позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження належної їй на праві власності квартири, без обов`язку відповідача надавати

їй допомогу і догляд, та втрати права на проживання у цій квартирі.

Щодо визнання недійсним договору дарування цінних паперів, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачка розуміла предмет договору, їй були роз`яснені наслідки укладення такого договору, вона добровільно передала відповідачу документи на укладення такого договору, передала відповідачу цінні папери у власність, а відповідач прийняв їх у дар.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2024 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування цінних паперів скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування цінних паперів задоволено.

Визнано недійсним договір дарування цінних паперів - акцій 819 990 штук, емітент ПАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС Україна», укладений 28 лютого 2023 року

між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л. А. та зареєстрований

у реєстрі за № 105.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири, погодився

з висновками суду першої інстанції.

Разом із тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови

в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування цінних паперів - акцій 819 990 штук, емітент ПАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС Україна», укладеного 28 лютого 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л. А.

та зареєстрованого у реєстрі за № 105, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову керувався тим, що докази, додані позивачем

до позовної заяви, у своїй сукупності підтверджують обставини, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, як у частині визнання недійсним договору дарування квартири, так і в частині визнання недійсним договору дарування цінних паперів, а саме припинення надання допомоги, втрата можливості вільно розпоряджатися власними коштами, цінними паперами без отримання відповідного догляду та утримання, що залишено поза увагою судом першої інстанції. У частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування цінних паперів позивач посилалася на ті ж обставини, які і стали підставою для визнання незаконним договору дарування квартири.

Крім того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач

не заперечував обставин щодо його обов`язку надання допомоги позивачу внаслідок її віку, стану та обставин, які склалися внаслідок бойових

дій, за подаровані цінні папери, які він мав належно оформити для отримання дивідендів. Проте, не маючи доступу до квартири, та у зв`язку з припиненням шлюбних відносин він припинив як оплату комунальних послуг, так і надання допомоги позивачу, а внаслідок скасування довіреності був позбавлений можливості вчиняти дії щодо оформлення акцій.

11 червня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2024 року, у якій заявник, посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року

та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

До касаційної скарги заявником додано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подачу касаційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2024 року.

Вказане клопотання мотивоване тим, що він є особою похилого віку, перебуває

на обліку в Чернігівському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області

та отримує пенсію за віком. Розмір його річного доходу з червня 2023 року

до травня 2024 року складає 30 855,00 грн, що підтверджується доданою

до клопотання довідкою про доходи від 06 червня 2024 року

№ 6079 0203 8046 1070.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Питання звільнення від сплати судового збору як складової судових витрат, зменшення його розміру, відстрочення чи розстрочення його сплати регулюються статтею 136 ЦПК України, відповідно до якої суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити

або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

За змістом статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення

чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони і особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи

і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку

і розмірі.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір». З його преамбули вбачається, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір,

що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду,

за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Як вбачається зі змісту вказаної норми існує три умови, за яких суд, враховуючи майновий стан сторони та за її клопотанням, може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення (частина перша статті 8 Закону України «Про судовий збір»), зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати (частина друга цієї ж статті):

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком

до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком

до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої

чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Насамперед варто зауважити, що Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях

в силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи з чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону

та є вичерпним.

З аналізу ж статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається,

що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб,

які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов

для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Що ж до самих умов, визначених статтею 8, то вони диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.

Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України

«Про судовий збір», можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує

5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину

з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину

з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб

та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Щодо третьої умови, визначеної у пункті 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», то законодавець, застосувавши слово «або», не визначив можливість її застосування за суб`єктом застосування, в той же час визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись, - лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, тобто особистих майнових та особистих немайнових прав фізичних осіб.

Окремо слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України «Про судовий збір» перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним.

Отже, положення статті 136 ЦПК України як загальної норми, що регулює питання звільнення від сплати судового збору, деталізовані конкретизуючими нормами спеціального закону - статтями 5 та 8 Закону України «Про судовий збір»,

що свідчить про необхідність при застосуванні положень статті 136 ЦПК України

та вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору осіб, не зазначених у статті 5 Закону України «Про судовий збір», застосовувати критерії, визначені статтею 8 цього Закону.

Стаття 136 ЦПК України визначає право суду на звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору виходячи з майнового стану сторони, водночас стаття 8 Закону України «Про судовий збір» конкретизує порядок, умови такого звільнення та коло осіб, які можуть бути звільнені

від сплати судового збору.

Крім того, ухвалити рішення про відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд може і з власної ініціативи у тому разі, коли особа звертається

з клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Вказаний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження

№ 11-336апп20).

Касаційний суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, оскільки із наданої заявником довідки

про доходи від 06 червня 2024 року № 6079 0203 8046 1070 убачається,

що за період з червня 2023 року до травня 2024 року сукупний дохід ОСОБА_1 складає 30 855,00 грн.

Вказане свідчить, що розмір судового збору (4 294,40 грн) дійсно перевищує

5 % річного доходу заявника.

Підставою касаційного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 23 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 08 травня 2024 року заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме пункт

1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд застосував статтю 229 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17, від 15 вересня 2021 року у справі

№ 161/17523/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19, від 28 червня 2023 року у справі № 493/788/18 та від 29 січня 2024 року у справі № 288/1366/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що на час укладення оспорюваних договорів дарування позивачка мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

у цій справі.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Зазначеного висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Суди встановили, що 26 вересня 2022 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Амбарновою Л. М. посвідчений заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 1010, відповідно до якого ОСОБА_2

усе своє майно заповідала ОСОБА_4

10 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану міста Чернігова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 141,

що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

13 лютого 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. посвідчена довіреність ОСОБА_2 , яка уповноважила ОСОБА_1 здійснювати певні дії від її імені. Довіреність видана строком на 3 роки, з правом передоручення, зареєстрована у реєстрі

за № 76.

28 лютого 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. посвідчено договір дарування цінних паперів, зареєстрований у реєстрі за № 105, відповідно до якого ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передає, а ОСОБА_1 (обдарований) приймає

у власність цінні папери, які належать дарувальнику на праві власності,

що підтверджується витягом про стан рахунку в цінних паперах № 12746

від 27 лютого 2023 року, виданим Депозитарною установою Акціонерним товариством Полікомбанк, а саме (реквізити ідентифікації цінних паперів):

вид цінних паперів - акції; тип та форма випуску цінних паперів: бездокументарна; емітент: Приватне акціонерне товариство «АБШБЕВ ЕФЕС УКРАЇНА», ; міжнародний ідентифікаційний номер (Код) цінних паперів (ІБШ): 11А; номінальна вартість кожного цінного паперу - 0,01 грн; кількість цінних паперів - 819 990 штук, загальна номінальна вартість цінних паперів становить 8 199,09 грн.

13 квітня 2023 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,

на підставі довіреності, посвідченої 13 лютого 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А., видана перевипущена нова платіжна картка.

30 березня 2023 року за особистим зверненням ОСОБА_2 її картка була заблокована з причини «викрадено», що підтверджується листом № 080/397

від 22 червня 2023 року Філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанку»

на запит ОСОБА_2 № 080/1803 від 15 червня 2023 року щодо її банківської платіжної карти та витягу про рух коштів, яка додана до листа.

04 травня 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Костюк Ю. В. посвідчено договір дарування, зареєстрований у реєстрі за № 2921, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв. м, житлова площа 47,7 кв. м, кількість кімнат - три. Квартира належить дарувальнику на підставі дубліката свідоцтва про право власності, виданого 21 квітня 2023 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 квітня 2023 року № 240. Дар сторони оцінюють

у сумі 49 000 грн.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано 04 травня 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Костюк Ю. В. на підставі договору дарування від 04 травня 2023 року за ОСОБА_1

15 червня 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. припинено дію довіреності, реєстраційний номер 54870461, посвідченої 13 лютого 2023 року, за заявою довірителя,

що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей.

28 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Чернігівської окружної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо зняття коштів з її банківського рахунку.

За результатами розгляду вказаної заяви Чернігівською окружною прокуратурою 28 серпня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000181 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 вересня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження

№ 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати

або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі

№ 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність

на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків),

на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог

про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним

є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення,

чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право

або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме

на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження

№ 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися

ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору,

не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду

від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину,

в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим

у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким

не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться

в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду

від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину

не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

- під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав

та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання

за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

- під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності

або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді

це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

- помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

- поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець

і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки

у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин,

які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину

не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України)».

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди

про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину,

що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим

у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування

та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами,

як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді

й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України

у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона

має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа

правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності

або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді

це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину,

що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність

у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному

та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме

на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце,

а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним

на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних

і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами у цій справі є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба

у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача іншого майна, яке також було подаровано, а саме єдине житло, яке було подаровано пізніше

і оспорюється позивачем; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та твердження позивача щодо обов`язку утримувати її відповідачем за подароване майно, обізнаність позивача про дивіденди, які будуть отримані при належному оформленні документів на акції.

Крім того, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини,

на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував

він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього),

а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування квартири. При цьому місцевий суд встановив,

що позивач ОСОБА_2 є особою похилого віку, на момент вчинення правочину досягла 81 рік; з 2011 року є вдовою та одинокою особою, пересувається на милицях, потребує догляду та сторонньої допомоги, також

з урахуванням початку бойових дій у м. Чернігів у 2022 році особливо потребувала сторонньої допомоги, в тому числі у доставці продуктів харчування, ліків

та забезпечення іншими засобами до існування під час бойових дій,

що в сукупності безумовно свідчить про наявність у позивача, як на момент укладення спірного договору дарування, так і дотепер має потреби у догляді

та сторонній допомозі.

Крім того, квартира є єдиним житлом позивача, у якому вона зареєстрована

та мешкала як до укладення спірного договору дарування, так і продовжує мешкати одна дотепер, самостійно за власний кошт продовжує утримувати житло, сплачувати житлово-комунальні послуги, що надаються, що свідчить

про відсутність фактичної передачі такої квартири за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, зазначені обставини

не заперечувалися відповідачем та підтверджуються наданими квитанціями.

Викладені обставини в своїй сукупності та з огляду на безоплатне відчуження позивачем за спірним правочином належної їй квартири, яка є її єдиним житлом, фактично сторонній особі, безумовно підтверджують відсутність у позивача волевиявлення на укладення оспорюваного договору дарування.

Згідно з наданими поясненнями у суді апеляційної інстанції позивач стверджувала, що укладення договорів дарування зумовлено потребою у сторонній допомозі

та відповідними обставинами, що склалися у зв`язку з війною, які вказують

на розумність, логічність та обґрунтованість тверджень позивача про фактичну наявність у неї наміру на укладення з відповідачем на той час саме договорів довічного утримання, якого (утримання, сторонньої допомоги) позивачка потребувала і потребує дотепер. Таким чином, на момент укладення спірного договору дарування у позивачки був наявний дефект сприйняття дійсної юридичної природи укладеного правочину, що є істотною помилкою в розумінні статті 229 ЦК України, яка мала місце на момент укладення спірного договору дарування.

На підставі наведеного та враховуючи правові наслідки спірного договору дарування для позивача в контексті значення житла для будь-якої особи, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог.

Щодо недійсності договору дарування цінних паперів, то суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що як уже було встановлено місцевим судом

ОСОБА_2 є особою похилого віку, пересувається на милицях, потребує догляду та сторонньої допомоги.

Крім того, шлюб між сторонами було укладено 10 лютого 2023 року, а договір дарування цінних паперів укладено одразу після укладення шлюбу - 28 лютого 2023 року.

Матеріалами справи підтверджено, що обставини, які стали підставою

для визнання недійсним договору дарування квартири, існували і на момент дарування цінних паперів, а саме 08 лютого 2023 року, тобто протягом короткого проміжку часу між укладеними договорами дарування.

Такими обставинами у цій справі є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба

у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача іншого майна, яке також було подаровано, а саме єдине житло, яке було подаровано пізніше

і оспорюється позивачем; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та твердження позивача щодо обов`язку утримувати її відповідачем за подароване майно, обізнаність позивача про дивіденди, які будуть отримані при належному оформленні документів на акції.

Також суд апеляційної інстанції правильно вказав на неспростовність обставин щодо позбавлення позивача можливості отримувати пенсійне забезпечення внаслідок дій відповідача, що підтверджується листом, згідно якого 13 квітня

2023 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої 13 лютого 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А., видана перевипущена нова платіжна картка.

30 березня 2023 року за особистим зверненням ОСОБА_2 її картка була заблокована з причини «викрадено».

Зазначене підтверджується листом від 22 червня 2023 року № 080/397 Філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанку» на запит ОСОБА_2

від 15 червня 2023 року № 080/1803 щодо її банківської платіжної карти

та витягом руху коштів, який доданий до листа.

15 червня 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. припинено дію довіреності, реєстраційний номер 54870461, посвідченої 13 лютого 2023 року, за заявою довірителя,

що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей.

28 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Чернігівської окружної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо зняття коштів з її банківського рахунку.

За результатами розгляду вказаної заяви Чернігівською окружною прокуратурою 28 серпня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування та розпочато досудове розслідування та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000181 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 вересня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Вказані докази у своїй сукупності підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги як у частині визнання договору дарування квартири недійсним, так і в частині визнання недійсним договору дарування цінних паперів.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди

під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону,

які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок

та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася

на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16, від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 447/2297/19, від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19, від 28 червня

2023 року у справі № 493/788/18 та від 29 січня 2024 року у справі № 288/1366/21.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 травня

2020 року у справі № 633/268/17, від 15 вересня 2021 року у справі

№ 161/17523/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19, від 28 червня 2023 року у справі № 493/788/18 та від 29 січня 2024 року у справі № 288/1366/21 щодо наявності чи відсутності помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, є безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

При цьому у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи

їх у сукупності. Однак питання щодо визнання недійсним договору дарування вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

З огляду на встановлені судами обставини справи та підстави касаційного оскарження Верховний Суд погоджується з висновками судів, що позивач довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилилася щодо правової природи укладених нею правочинів та існування обставин,

які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного

в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,

а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням

особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,

яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Ураховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою,

що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від спати судового збору за подачу касаційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 23 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 08 травня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 08 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська