КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/11739/22

15 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Кирилюк Г.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівнапро визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Спадкоємцями за законом після смерті батька були: вона (донька) та її бабуся (матір спадкодавця) ОСОБА_4 . Щодо майна померлого відкрита спадкова справа № 67565599.

Заначала, що вона постійно проживала та була зареєстрована з бабусею в АДРЕСА_1 . Протягом останніх років вона доглядала та опікувалась бабусею, яка була в похилому віці, не могла самостійно пересуватись.

Деякий час бабуся, за пропозицією ОСОБА_1 , перебувала у пансіонаті із забезпеченням проживання по АДРЕСА_2 . Послуги з догляду надавались Благодійною організацією «Життя продовжується». Вона в цей період щоденно спілкувалась з бабусею.

17 жовтня 2021 року ОСОБА_4 було госпіталізовано з пансіонатудо КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» у важкому стані та несвоєчасно. У неї було виявлено коронавірусну хворобу (COVID-19), двобічну пневмонію. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після смерті бабусі вона, як єдиний спадкоємець, прийняла спадщину шляхом подання 09 лютого 2022 року відповідної заявидо нотаріуса.

Від нотаріуса вона отримала інформацію про те, що після смерті ОСОБА_4 вже відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. спадкова справа та існує заповіт, складений ОСОБА_4 за чотири дні до смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 .

Позивач вказувала, що заповіт спадкодавця, номер у спадковому реєстрі 68464595, дата та час реєстрації 13 жовтня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чемериською Наталією Володимирівною, складений за відсутності волевиявлення ОСОБА_4 та не відповідав її внутрішній волі, посилаючись на те, що у тексті заповіту зазначено, що ОСОБА_4 не змогла його підписати через наявні у неї вади зору. Проте, вказана обставина спростосується документами, які були підписані ОСОБА_4 , як перед складанням заповіту, так і після складання заповіту. Також в медичній документації ОСОБА_4 відсутня будь-яка інформація щодо вад (хвороби) зору чи будь-яких інших захворювань, які б унеможливили підписання нею тексту заповіту.

По-друге, ОСОБА_4 протягом останніх років самостійно не могла вийти з квартириі фізично не могла прибути за адресою, де складався заповіт - АДРЕСА_3 . До того ж, на момент складання заповіту стан здоров`я ОСОБА_4 був важкий, що також підтверджує відсутність волевиявлення у ОСОБА_4 на складання заповіту.

Позивач вважала, що у бабусі не було жодних мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача ОСОБА_1 , яка була для неї зовсім чужою людиною, не проживала разом з нею, не надавала матеріальну допомогу, не доглядала за нею.

При цьому, за життя ОСОБА_4 перш за все турбувалася про свою онуку ОСОБА_2 (позивачку у справі), з якою проживала протягом тривалого періоду часу та яку виховувала з малечку. І сама позивач здійснювала догляд за своєю бабусею та матеріально їй допомагала.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 а просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чемериською Наталією Володимирівною 13 жовтня 2021 року та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2067, 2068, від імені ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець ОленаОлександрівна про визнання заповіту недійсним задоволено.

Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Чемериською Н.В. 13 жовтня 2021 року, та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2067, 2068, від імені ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_1 , визнанонедійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задовольнні позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та незаконним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що у справах про оскарження заповітів має вирішальне значення воля і волевиявлення заповідача.

У даній справі судом першої інстанції допитані свідки, які підтвердили, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 відповідало її волі, оскільки остання в присутності свідків вказувала на те, що бажає заповісти своє майно саме ОСОБА_1, а не будь-якій іншій особі.

Вказану обставинусуд першої інстанції належним чином не дослідив.

Посилаючись на відсутність дефекту волі та волевиявлення заповідача ОСОБА_4 щодо заповіту на користь ОСОБА_1 , з урахуванням норм матеріального права- статтей 204, 209, 1233, 1234, 1247, 1248, 1252, 1253 ЦК України, відповідач вважає, що заповіт, посвідчений 13жовтня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Чемериською НаталієюВолодимирівною, не підлягає визнанню недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі обставини справи, факти, заслухав пояснення обох сторін, а також показання свідків.

Із показів свідків та інших матеріалів справи судом першої інстанції вірно встановлено, що під час посвідчення заповіту не був дотриманий порядок складання та посвідчення заповіту та були порушенінормизаконодавства України.

Так, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що не були присутні під час того, як заповідач просила нотаріуса посвідчувати заповіт, проговорювала текст заповіту для того, щоб нотаріус його записала з її слів, не чули, як нотаріус зачитує текст заповіту ОСОБА_4 та інших дій, які вчиняються під час посвідчення заповіту особи, яка через фізичні вади не може його підписати, що призвело до порушення ч.ч. 2, 5 ст. 1253 ЦКУкраїни, абзацтретій частини другої статті 1248 ЦК України, п.1.11. Глави 3 Розділу II Порядку нотаріального посвідчення документів.

Із пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_4 не просила її підписати замість неї текст заповіту, а на підписання заповіту запросила її саме ОСОБА_1 (відповідач у справі). Під час посвідчення заповіту ОСОБА_11 та заповідач ОСОБА_4 перебували в різних приміщеннях, а для підпису заповіт надала останній нотаріус, що призвело до порушення абз. 2 ч. 2 ст. 1247 ЦК України, ч. 4 ст. 207 ЦК України, п. 1.8. Глави 3 Розділу II Порядку.

Також свідки не бачили та не чули, що нотаріусом було зачитано текст заповіту вголос, а відтак, не можуть підтвердити, що текст заповіту відповідав волевиявленню заповідача, що призвело до порушенняп.6 Глави 9 Розділу І Порядку.

До того ж, свідки підтвердили те, що ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту не втратила зір. Відповідно підстав для підписання замість ОСОБА_4 тексту заповіту іншою особою не було, що призвело до порушення ч. 2 ст. 1247 ЦК України, п. 1.8. Глави 3 Розділу II Порядку.

Окрім того, в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують, що ОСОБА_4 власноруч підписувала їх до посвідчення заповіту, в день посвідчення заповіту та після посвідчення заповіту.

Сторона позивача вважає, що судом першої інстанціїпід час судового розгляду справи встановлені численні порушення складання та посвідчення заповіту, що свідчить про дефект як внутрішньої волі заповідача, так і зовнішнього прояву внутрішньої волі заповідача, а тому рішення суду першої інстанції про визнання заповіту недійсним відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Яценко Олександр Сергійович повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засідані проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Треті особи у справі: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна в судове засідання не з`явились, про день та час розглялу справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, приватний нотаріус Чемериська Наталія Володимирівна пордала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, приватний нотаріус Кравець Олена Олександрівна причину своєї неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 , у віці 59 років помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_3 заповіту не складав.

Після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 (донька) та ОСОБА_4 (мати).

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 №14/2021 вбачається, що свідоцтва про право на спадщину нотаріусом не видавались.

13.10.2021 року ОСОБА_4 в селі Шпитьки, Бучанського району, Київської області, у присутності запрошених свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було оформлено заповіт, яким вона все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1 і

ОСОБА_12 заповіті вказано, що оскільки стан здоров`я ОСОБА_4 , що призвів до втрати зору, позбавляє її можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати на її особисте прохання заповіт складається та нотаріально посвідчується у присутності названих вище свідків ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), а підписання заповіту за дорученням (за її проханням) здійснюється ОСОБА_14 .

Зміст ст.ст. 1234, 1241, 1254, 1255, 1307 Цивільного кодексу України ОСОБА_4 нотаріусом роз`яснено.

Цей заповіт на прохання заповідача ОСОБА_4 був складений та записаний нотаріусом, з його слів за допомогою технічних засобів і прочитаний йому вголос. До проставляння підписув документі свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_9 та підписання заповіту за дорученням заповідача ОСОБА_17 .

Заповіт ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериською Наталією Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 2067, 2068.

ІНФОРМАЦІЯ_5 , у віці 81 року померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

17.01.2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. з заявою про прийняття спадщини за заповідом після смерті ОСОБА_4.

09.02.2022 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті

ОСОБА_4. Н отаріус повідомила ОСОБА_2 інформацію про те, що після смерті ОСОБА_4 вже відкрита Київським міським приватним нотаріусом Кравець О.О. спадкова справа та існує заповіт, складений ОСОБА_4 13 жовтня 2021 року на користь ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції вказав на те, що позивач має право спадкування після смерті ОСОБА_4 у разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом або визнання його недійсним в судовому порядку.

Заповіт ОСОБА_4 від її імені підписаний іншою особою, як вказано у заповіті, «у зв`язку з вадами зору заповідача (втрата зору)». Поряд з цим, матеріали справи не містять медичної документації, яка б підтверджувала наявність хвороби у померлої, яка б прогресувала та мала наслідком саме втрату зору. Натомість, у судовому засіданні з показів допитаних свідків вбачається, що бабуся приїхала до нотаріуса в окулярах. Відповідач не спростував наявні в матеріалах справи докази щодо можливості померлої самостійно читати, писати на час складання заповіту. Посилання лише на проведену операцію, похилий вік не може автоматично ототожнюватись з втратою зору. У матеріалах справи наявні належні докази того, що за рік до посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 самостійно читала та підписувала документи, доказів того, що після цього стан здоров`я її змінився і вона втратила можливість самостійно писати та проставляти підпис на документах, суду не надано.

На оскаржуваному заповіті наявний запис про те, що такий був прочитаний уголос нотаріусом, але з показів допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що вони не зачитували текст заповіту ОСОБА_4 .

Зазначені обставини перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які проживали були в день посвідчення заповіту та зазначили, що ОСОБА_4 пересувалась у візочку, проблем з руками не мала, могла самостійно виконувати побутові справи, користувалась телефоном, була з окулярами.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою, що є порушення вимог щодо його форми, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року відповідає.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивачки, як спадкоємиці першої черги за законом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на ім`я відповідача, посвідченого у 2021 році приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериська Наталією Володимирівною.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Позивачка в обґрунтування позовних вимог стверджує, що заповіт, який вона просить визнати недійсним, складений за відсутності волевиявлення померлої ОСОБА_4 та не відповідав її внутрішній волі, оскільки у неї не було жодних мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача ОСОБА_1 , яка була для неї зовсім чужою людиною, не проживала разом з нею, не надавала матеріальну допомогу, не доглядала за нею.

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України (у редакції, чинній на час складання заповіту) Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі і заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України.

У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі №716/1051/17.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, колегією суддів перевірено, що оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом у присутності заповідача, однак у зв`язку ізхворобою останньої та неможливістю самостійно прочитати та підписати такий, заповіт було прочитано й підписано свідками.

За змістом пунктів 3-8 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогоНаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачено, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус у голос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

На оскаржуваному заповіті наявний запис про те, що такий був прочитаний уголос нотаріусом, але з показів допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що вони не зачитували текст заповіту ОСОБА_4 .

Крім того, у порушення Порядку вчинення нотаріальних дій на спірному заповіті міститься лише посилання на хворобу заповідача без зазначення конкретних фізичних вад хвороби заповідача, які б перешкоджали їй самостійно підписати заповіт, а саме: вади зору та втрата зору не є тотожними поняттями.

Також матеріали справи містять документи, де померла ОСОБА_4 проставляла особисті підписи, та відсутні докази, що ці підписи не належать померлій або вона не могла прочитати текст підписаного документу та проставити на ньому підпис.

30 серпня 2016 року ОСОБА_4 підписує договір дарування квартири ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М.

На записі приймального відділення міститься підпис хворого ОСОБА_4 від 17 жовтня 2021року під ознайомленням з режимом дня та забороною паління.

Заява про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 , посвідчена 21 вересня 2021 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Цеброва Л.М.

Довіреність, видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчена 15 квітня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тимчук В.О.

Довіреність, видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчена 13 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Чемериською Н.В.

З листа КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» №1034 від 19 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_4 госпіталізована до лікарні 17 жовтня 2021 року з підозрою на діагноз ковід-19, двобічна пневмонія. Під час перебування в лікарні хвора не скаржилась на порушення зору, самостійно підписувала та читала назви лікарських засобів, координаційні проби виконувала без промахування. До листа додані документи, де міститься особистий підпис померлої.

Матеріали справи не містять медичної документації, яка б підтверджувала наявність у спадкодавця ОСОБА_4 , яка б прогресувала та мала наслідком саме втрату зору. Натомість, у судовому засіданні з показів допитаних свідків встановлено, що ОСОБА_4 приїхала до нотаріуса в окулярах. Відповідач не спростував наявні докази в матеріалах справи щодо можливості спадкодавця ОСОБА_4 самостійно читати, писати на час складення заповіту. Посилання лише на проведену операцію, похилий вік не може автоматично ототожнюватись з втратою зору.

У наявній в матеріалах справи медичній картці хворої ОСОБА_4 №3390 ННЦ «Інститут кардіології ім. академіка М.Д. Стражеска» міститься запис: «Глаукома. Показана госпитализация в кардиологическое отделение стационар.»

Інші записи щодо цієї хвороби відсутні.

З медичної документації Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» встановлено, що ОСОБА_4 проходила лікування з діагнозом «Глаукома, ускладнена катаракта лівого ока» у грудні 2008 року, у грудні 2004 року, у вересні 2013 року. Після лікування виписувалась з поліпшеннями. Інша інформація про лікування хвороби відсутня, тобто, наявні докази жодним чином не підтверджують те, що ОСОБА_4 не мала змоги самостійно читати чи підписувати документи на час посвідчення заповіту.

Отже, у матеріалах справи наявні належні докази того, що за рік до посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 самостійно читала та підписувала документи, доказів того, що після цього стан здоров`я її змінився і вона втратила можливість самостійно писати та проставляти підпис на документах, суду не надано.

Зазначені обставини перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які проживали, були в день посвідчення заповіту та зазначили, що ОСОБА_4 пересувалась у візочку, проблем з руками не мала, могла самостійно виконувати побутові справи, користувалась телефоном, була з окулярами.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою, що є порушення вимог щодо його форми, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що заповіт, посвідчений 13 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Чемериською НаталієюВолодимирівною, не підлягає визнанню недійсним, з урахуванням норм матеріального права статтей 204, 209, 1233, 1234, 1247, 1248, 1252, 1253 ЦК України, оскільки позивачем не доведено дефекту волевиявлення померлої ОСОБА_4, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).

За змістом пунктів 3-8 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачено, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_20 повідомили, що не були присутні під час того, як заповідач просила нотаріуса посвідчувати заповіт, проговорювала текст заповіту для того, щоб нотаріус його записала з її слів, не чули, як нотаріус зачитує текст заповіту ОСОБА_4 .

Вказані дії є порушенням ч.ч. 2, 5 ст. 1253 ЦКУкраїни, абзацтретій частини другої статті 1248 ЦК України, п.1.11. Глави 3 Розділу II Порядку нотаріального посвідчення документів.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_21 а повідомила, що ОСОБА_4 не просила її підписати замість неї текст заповіту, а на підписання заповіту запросила її саме ОСОБА_1 . Під час посвідчення заповіту ОСОБА_21 та заповідач ОСОБА_4 перебували в різних приміщеннях, а для підпису ОСОБА_10 заповіт надала нотаріус.

Вказані дії є порушенням абз. 2 ч. 2 ст. 1247 ЦК України, ч. 4 ст. 207 ЦК України, п. 1.8. Глави 3 Розділу II Порядку Порядкунотаріального посвідчення документів.

ОСОБА_8, ОСОБА_9 , ОСОБА_21 а також пояснили суду, що не бачили та не чули, що нотаріусом було зачитано текст заповіту вголос, а відтак, не можуть підтвердити, що текст заповіту відповідав волевиявленню заповідача.

Вказане є порушенням п.6 Глави 9 Розділу І Порядку нотаріального посвідчення документів.

Вказані свідки підтвердили те, що ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту не втратила зір. Відповідно підстав для підписання замість ОСОБА_4 тексту заповіту іншою особою не було, що призвело до порушення ч. 2 ст. 1247 ЦК України, п. 1.8. Глави 3 Розділу II Порядку нотаріального посвідчення документів.

ОСОБА_1 не спростовано вказаних показань свідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 в присутності свідків вказувала на те, що бажає заповісти своє майно саме ОСОБА_1, а не будь-якій іншій особі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки допитані під присягою свідкиу судовому засіданні не підтвердили вказані твердження відповідача. Навпаки, повідомили, що вони не зачитували текст заповіту ОСОБА_4 та не були присутні під час запису нотаріусом тексту заповіту зі слів заповідача.

Під час дослідження доказів, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не було знайдено підтвердження того факту, що ОСОБА_4 в присутності свідків вказувала на те, що бажає заповісти своє майно саме ОСОБА_1, а не будь-якій іншій особі, та що за станом здоров`я вона не може самостійно підписати заповіт.

Відтак, рішення суду не може ґрунтуватись виключно або вирішальною мірою на твердженнях відповідача, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

З наданих суду та досліджених доказів не вбачається, що ОСОБА_27 на час посвідчення оспорюваного заповіту мала такі вади зору, які перешкоджалиїй самостійно прочитати та підписати вказаний заповіт.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідачем Савенок Ларисою Михайлівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: