П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Справа № 753/8293/21

Провадження: № 22-ц/824/8146/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Завойка Дмитра Івановича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шаповалової К. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

у с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Вона, позивачка, зі своїм чоловіком ( ОСОБА_4 ) побудувала ще у 1975 році садовий будинок, коли її діти (позивач та відповідачка) були малими. Вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, побудований у період перебування їх у шлюбі. Проте за життя спадкодавця, чоловіка позивачки ОСОБА_2 та батька позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 , право власності на вказаний будинок не було оформлено, але цей будинок ОСОБА_4 та земельну ділянку під ним заповідав відповідачу. В той же час, вважають, що відсутність оформленого права власності на будинок не є перешкодою для реалізації права спадкоємців на оформлення спадщини після померлого ОСОБА_4 . Відповідно до технічного паспорту, який було виготовлено у січні 2023 року на замовлення ОСОБА_2 , садовий будинок загальною площею 44,9 кв.м. збудовано у 1975 році, а відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР та постанови Ради міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року підставою виникнення права власності на жилий будинок був сам факт збудування його особою і вказані правові акти не пов`язували виникнення права власності на будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, вказали, що такий будинок не є самочинним будівництвом, оскільки, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна до самочинного будівництва не належать будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року. На момент смерті ОСОБА_4 спірний будинок був повністю збудований та придатний для проживання. Просили суд врахувати, що спадкодавець страхував такий будинок, що підтверджується, зокрема, копією одного страхового свідоцтва, яке залишилось у позивачки та яке датоване 1986 роком, що додатково підтверджує факт наявності будинку, зокрема, до 1992 року, а також просили врахувати довідку СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 20 січня 2023 року, в якій, зокрема, зазначено, що садовий будинок АДРЕСА_1 в СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» побудований господарчим способом у 1975 році. Враховуючи викладене, зазначили, що спірний будинок є спільною власністю подружжя, а, отже, позивач ОСОБА_2 має право на частку такого будинку, як переживше подружжя. Крім того, оскільки спадкодавець склав заповіт на такий будинок та на момент його смерті у 2006 році ОСОБА_2 була пенсіонеркою, непрацездатною, тому, вона має право на обов`язкову частку у такому майні, тобто, на 1/12 такого будинку, а позивач ОСОБА_3 (син спадкодавця) також має право на обов`язкову частку у розмірі 1/12, оскільки є інвалідом 1 групи з дитинства. Також просили врахувати, що оскільки вони, позивачі, мають право на спірний будинок, то, відповідно до приписів статті 120 Земельного Кодексу України мають право на відповідну частку земельної ділянки під таким будинком. Позовні вимоги просили задовольнити відповідно до заяви про зміну предмету позову від 31 березня 2023 року з урахуванням клопотання про виправлення помилки у такій заяві.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку садового будинку, загальною площею 44,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» як частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку земельної ділянки площею 0,0632 га, кадастровий номер 90883140, за адресою: АДРЕСА_1 , СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» як частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частку садового будинку, загальною площею 44,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині, після померлого ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частку земельної ділянки площею 0,0632 га, кадастровий номер 90883140, за адресою: АДРЕСА_1 , СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині, після померлого ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частку садового будинку, загальною площею 44,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині, після померлого ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частку земельної ділянки площею 0,0632 га, кадастровий номер 90883140, за адресою: АДРЕСА_1 СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині, після померлого ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2270 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Завойко Д. І в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірний садовий будинок за своїм правовим статусом є об`єктом незавершеного будівництва та те, що такий будинок є самочинним будівництвом, оскільки він збудований без будь-яких дозвільних документів, не введений в експлуатацію та на нього не було зареєстроване право власності за спадкодавцем. А отже, у зв`язку із тим, що спадкодавець за життя не ввів в експлуатацію садовий будинок та відповідно, не оформив та не зареєстрував права власності на нього, через що, це майно має статус самочинного будівництва, тому, на спірний садовий будинок не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності. Окрім того, звертає увагу, що матеріали справи також не містять доказів звернення позивачки до нотаріуса, за отриманням свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, що в свою чергу не підтверджує, що спірне майно є предметом спільної сумісної власності подружжя. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги технічний паспорт на спірний садовий будинок, оскільки він отриманий з порушенням норм Закону, а тому є неналежним та недопустимим доказом.

Також на думку скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що окрім спірного нерухомого майна, на яке позивачі просять визнати право власності в порядку спадкування у даній справі, ОСОБА_2 є власником трьох земельних ділянок, а саме: 1) земельна ділянка з кадастровим номером :02:007:0088 площею 2,6931 га (рілля) 2) земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0250 (рілля) 3) земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0342 (сіножаті). Всі ці земельні ділянки передані в оренду, що свідчить про отримання позивачем доходу від надання в оренду цих земельних ділянок. Окрім того, за позивачкою-1 також обліковується житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_4 , також позивачці належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0233 площею 2,4504 ra (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), яка також передана в оренду. Крім того, позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.05.2011 року належать цінні папери ВАТ "БДМЗ" в кількості по 3446 штук на кожного з позивачів; на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.10.2020 року позивачам в рівних частках належить 2/9 частини квартири АДРЕСА_5 . В даній квартирі позивачі фактично проживають та зареєстровані. У зв`язку з усім вищевикладним, стягнуті витрати у розмірі 10 000 є необґрунтованими та неспівмірними з позовними вимогами.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокати Кузьменко І.Г., Молодоженя Н.І. в інтересах ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги та зазначили, що, викладені у ній доводи, є необґрунтованими та такими, що спрямовані на формування хибного уявлення про обставини справи, а також викладені без врахування норм права та без врахування позицій Верховного Суду. Зазначили, що на підтвердження того, що будинок побудовано господарським способом у 1975 році позивачами надано копію технічного паспорту із зазначенням дати будівництва, копії довідок Садового товариства «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 20.01.2023 року та від 12.06.2023 року та копію обов`язкового страхування від 16.07.1986 року, тоді як, представником відповідачки не надано жодного доказу на спростування зазначених доводів. Твердження відповідачки щодо непридатності спірного будинку для проживання спростовуються свідченнями інженера, що проводила інвентаризацію спірного садового будинку, згідно слів якої будинок повністю придатний для проживання, має каналізацію, водопостачання, електрику, тощо. Окрім того, звертають увагу суду, що представником відповідача не враховано, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Окрім того, вказують на той факт, що в суді першої інстанції представником відповідача не заперечувався факт спільності майна подружжя та не подано доказів на спростування спільності такого майна позивачки та спадкодавця.

Враховуючи обставини, встановлені судом, та зважаючи на норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин щодо наявності у позивача - ОСОБА_2 права власності на частку спірного садового будинку за вказаною адресою, як частку у спільному майні подружжя та наявності у позивачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права на обов?язкову частку у спадщині, позовні вимоги в частині щодо визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на та 1/12 частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування, як частки у спільному майні подружжя і обов?язкової частки та про визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на 1/12 частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов?язкової частки задоволено судом у повній відповідності до чинного законодавства.

22 травня 2024 року від адвокатів Кузьменко І. Г. та Молодожені Н. І. в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява щодо стягнення додаткових витрат за послуги адвоката, у розмірі 11 500 грн.

В судовому засіданні адвокат Завайко Д. І. в інтересах ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвокати Кузьменко І. Г., ОСОБА_1 апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, крім того, просили розглянути питання щодо стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 19 грудня 1963 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали шлюб. Прізвище подружжя після одруження « ОСОБА_1 » (а.с. 59, т. 2).

Під час перебування у шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

14 лютого 1987 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_10 , після одруження прізвище подружжя « ОСОБА_1 », який у 1994 році було розірвано, у 1997 році ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_13 , ОСОБА_1 знову уклала шлюб із ОСОБА_15 (а.с. 113-114, 122-124 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 112, т.1).

31 серпня 2006 року до Сьомої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 щодо прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4 , яка складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 , грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с. 108, т.1).

Аналогічна заява про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 була подана державному нотаріусу ОСОБА_1. (відповідач) 12 вересня 2006 року та ОСОБА_3 (позивач) 7 грудня 2007 року. На заяві про прийняття спадщини позивача ОСОБА_3 державним нотаріусом здійснено запис: «факт прийняття спадщини спадкоємцем підтверджується сумісною пропискою з 12 травня 1989 року з померлим на день смерті та відсутністю штампу про його виписку» (а.с. 109-110, т.1).

Крім того, у заяві про прийняття спадщини відповідач ОСОБА_1 зазначила, що її батько ОСОБА_4 залишив заповіт на її ім`я на земельну ділянку та садовий будинок, вказане спадкове майно вона приймає, просить видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та законом. Також вказала, що інших спадкоємців за заповітом немає, а спадкоємцями згідно статті 1241 ЦК України є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У своїй заяві про прийняття спадщини після смерті батька позивач ОСОБА_3 зазначив, що йому також відомо про заповіт на земельну ділянку та садовий будинок, виданий померлим на ім`я ОСОБА_1 та вказав, що просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом згідно статті 1241 та 1261 ЦК України. Також зазначив, що крім нього іншим спадкоємцем за статтею 1241 ЦК України є ОСОБА_2

13 травня 2011 року позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 була подана спільна заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка складається із цінних паперів «БДМЗ» у кількості 3446 шт.

21 лютого 2012 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2., ОСОБА_3 та ОСОБА_1 видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину кожному на цінні папери «БДМЗ» у кількості 3446 шт. (т.1, а. с. 140).

16 жовтня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_5 по 1/9 частці кожному (т.1,а. с. 150).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2008 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/9 частку квартири за адресою: АДРЕСА_5 (т.1,а. с. 129-130).

Згідно із копією заповіту, ОСОБА_4 27 червня 2003 року заповів відповідачу ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2») (т 2, а. с. 3).

Матеріали справи не містять інформації про отримання відповідачем ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та садовий будинок на ньому.

10 червня 1999 року ОСОБА_4 подав на ім`я Голови КМДА заяву про передання йому безкоштовно у приватну власність земельноїділянки площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1 СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» для садівництва та городництва. До вказаної заяви додана довідка за підписом голови СТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» Буденного М.Ф., про те, що ОСОБА_4 дійсно є членом садового товариства «ІНФОРМАЦІЯ_2» та користується земельною ділянкою площею 0,06 га з 1967 року (т. 2, а. с. 14).

Згідно із акту встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки від 9 вересня 1999 року, з метою виконання рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17 лютого 1992 року № 163 «Про проведення в м. Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру, складено акт про те, що проведено встановлення в натурі межі земельної ділянки № НОМЕР_1 (землекористувач ОСОБА_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2,а. с. 12-13).

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 3 липня 2001 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0632 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення КМР Ради народних депутатів від 8 червня 2000 року № 149-9/870 (т.1,а. с. 42).

Задовольняючи позовні вимоги стосовно права власності на садовий будинок суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні докази на підтвердження факту побудови садового будинку спадкодавцем саме до 5 серпня 1992 року, а також врахувавши заперечення представників відповідача, відсутність будь-яких належних доказів на спростування доказів, наданих представниками позивачів, враховуючи норми законодавства України, яке діяло на час побудови спірного будинку, встановив, що дійсно на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була виділена ОСОБА_4 для садівництва та городництва та пізніше була приватизована останнім, було побудовано садовий будинок господарським способом, проте право власності на такий будинок не було оформлено за життя спадкодавця. Отже, оскільки спірний садовий будинок було побудовано у 1975 році за час перебування позивача ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , позивачка є тою з подружжя, хто є живим, а отже, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини, а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, тому суд дійшов висновку, що вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Визначаючи обов`язкову частку у спадщині, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , на час відкриття спадщини, після смерті її чоловіка, було 64 роки, а отже вона була непрацездатною; позивач ОСОБА_3 , є інвалідом з дитинства першої групи та потребує постійного стороннього догляду, а отже, позивачі є особами, які, відповідно до приписів статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно, обов`язкова частка позивачів у садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/12 (половина від частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом).

З огляду на те, що суд дійшов висновку про визнання за позивачами права власності на садовий будинок в частках: за позивачем ОСОБА_2 - 7/12 (1/2 як частка у спільному майні подружжя та 1/12 частка в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині), за позивачем ОСОБА_3 - 1/12 частка в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині, то за позивачами у відповідних частках й визнається право власності на спірну земельну ділянку: 7/12 частки (1/2 частка +1/12 частка) за позивачем ОСОБА_2 та 1/12 за позивачем ОСОБА_3 .

Задовольняючи вимогу ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідачки на її користь витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з обсягу фактично наданих послуг представниками позивача, ураховуючи клопотання представника відповідача ОСОБА_16 про зменшення витрат позивача на правову допомогу та представника відповідача ОСОБА_17 про відмову у задоволенні такої заяви, тривалість судового провадження, тривалість судових засідань, дій представників позивача у судових засіданнях, суд вважав, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати за правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо права власності на садовий будинок колегія суддів зазначає наступне.

19 грудня 1963 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали шлюб. Прізвище подружжя після одруження « ОСОБА_1 » (а.с. 59, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 112, т.1).

До даних правовідносин застосовуютьсяположення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі- КпШС України).

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС (чинний на момент побудови будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт на земельну ділянку та садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) на ім`я своєї дочки ОСОБА_1 .

Спадкодавець набув право власності на дану земельну ділянку на підставі рішення КМР Ради народних депутатів від 8 червня 2000 року № 149-9/870 про приватизацію (а.с. 42, т.1).

На вказаній земельній ділянці під час шлюбу у 1975 подружжям ОСОБА_1 побудовано господарським способом садовий будинок (а.с. 59 т.2).

В ході судового розгляду сторонами не заперечувався факт спільності такого майна, відповідачемдоказів на спростування спільності такого майна позивачки та спадкодавця до суду не подано.

Як було встановлено судом під час розгляду справи позивачка та спадкодавець ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі до смерті ОСОБА_4 у 2006 році, нерухоме майно - садовий будинок, було побудовано у 1975 році, тобто в період шлюбу, а отже спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з пунктом 4 статті 34 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 46 -1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Згідно частини першої, четвертої статті 71 ЗУ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Як зазначалось, 8 листопада 2022 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори видано постанову про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, яке належало померлому ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю у них правовстановлюючих документів на підтвердження належності майна спадкодавцю.

З огляду на норми законодавства України, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо невідповідностітехнічного паспорту на будинокколегією суддів не приймаються з огляду на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування даних, зазначених уньому, доказів внесення інженером недостовірних даних до нього чи невнесення інформації, яка має бути обов?язково зазначена у такому технічному паспорті.

Як вбачається із технічного паспорту, виготовленого 3 січня 2023 року, рік побудови садового (дачного) будинку за адресою: АДРЕСА_1 - 1975. Технічний паспорт містить схему розташування будівель та споруд, експлікацію до схеми розташування будівель та споруд, за яким на земельній ділянці розташовано садовий будинок (літера А), господарський блок (літера Б) та вбиральня (літера В), план садового будинку, літера А, який складається з 1 та 2 поверхів, експлікацію приміщень садового будинку, відповідно до якої загальна площа приміщень 44,9 кв.м., основа- 30,4 кв.м, підсобна 14, 5 кв.м. Будинок на 1 поверсі має кухню площею 7,3 кв.м, кімнату площею 14,6 кв.м., на 2 поверсі - коридор площею 4,7 кв.м, кімнату площею 15, 8 кв.м та підсобне площею 2,5 кв.м., характеристику садового будинку, відповідно до якої рік побудови садового будинку - 1975, фундамент - бетон, стіни цегляні, покрівля- шифер, перекриття з/б, підлога: дошка, плитка, ламінат, інженерне обладнання: електрика - так, водопровід - так, каналізація - так, газопровід - ні. (т 2, а. с. 118-121).

Вищенаведене не відповідає твердженням відповідача про непридатність будинку для проживання та спростовується свідченнями інженера, що проводила інвентаризацію спірного садового будинку, згідно слів якої будинок повністю придатний для проживання, має каналізацію, водопостачання, електрику про що останньою й зазначено у технічному паспорті.

Доводи апеляційної скарги про те, що є помилковою дата будівництва будинку, а саме: 1975 рік є також нічим не підтвердженими, та не спростовують докази, надані позивачами у справі,щодо року побудови будинку, як і не надано доказів того, що такий будинок був побудований після 1992 року.

Наразі, за наявними матеріалами справи вбачається, що даний будинок придатний для проживання має каналізацію, водопостачання та електрику про що зазначено у технічному паспорті, який містить визначені Інструкцієювсі складові частини.

Відповідачем також не враховано, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об?єктів будівництва вперше встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів державного замовлення» (втратила чинність): Відтак, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об?єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об?єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17 та від 15 січня 2021 року у справі №1540/3952/18.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року), визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв?язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

На підставі вищевикладеного не заслуговують на увагу посилання відповідача у апеляційній скарзі на ч.1, 2 ст. 376 ЦК України щодо належності спірного садового будинку до самочинного будівництва та на неправильне застосування судом п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001, з огляду на те, що, станом на дату подання та дату прийняття заяви про зміну предмету позову редакція вищезаначного пункту Інструкції не містила положення про неналежність до самочинного будівництва житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, побудованих до 05.08.1992.

Щодо вимоги про право на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, ІІ та ІІІ груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Судом першої інстанції встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 до державного нотаріуса звернулись дружина спадкодавця - ОСОБА_2 та діти спадкодавця: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Спадкодавець ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я відповідачки ОСОБА_1 щодо належного йому садового будинку та земельної ділянки під ним за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , 1942 року народження, на час відкриття спадщини після смерті її чоловіка було 64 роки, а отже вона була непрацездатною; позивач ОСОБА_3 , відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 25 липня 2006 року є інвалідом з дитинства першої групи та потребує постійного стороннього догляду (т.1, а. с. 128), тобто, позивачі є особами, які, відповідно до приписів статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Судом під час розгляду справи булозроблено висновок, з яким погоджується колегія суддів, що садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 був побудований під час перебування позивача ОСОБА_2 та спадкодавця ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі та спірний садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на частку садового будинку як часту у спільному майні подружжя, до спадкової маси входить лише частка такого будинку, яка належала спадкодавцю особисто, яка мала б розділись по закону між всіма спадкоємцями - сторонами у справі, тобто по 1/6 частці кожному (1/3 частка (три спадкоємці) від частки спадкового майна). Отже, обов`язкова частка позивачів у садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/12 (половина від частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом).

Враховуючи наявністьу позивачів права на обов`язкову частку у спадщині, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині щодо визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/12 частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов`язкової частки та про визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на 1/12 частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов`язкової частки.

У постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №352/1506/21 сформовано правовий висновок, згідно якого у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об?єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об?єкта права власності.

За таких обставин, суд першої інстанції,оцінивши у сукупності всі надані представниками позивачів докази на підтвердження факту побудови садового будинку спадкодавцем до 5 серпня 1992 року, а також врахувавши заперечення представників відповідача, відсутність будь-яких належних доказів (окрім заперечень) на спростування доказів, наданих представниками позивачів, враховуючи норми законодавства України, яке діяло на час побудови спірного будинку, та встановивши, що дійсно на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була виділена ОСОБА_4 для садівництва та городництва та пізніше приватизована останнім, було побудовано садовий будинок господарським способом, проте право власності на такий будинок не було оформлено за життя спадкодавця, дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання за позивачами права власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , якій розташований на спірній земельній ділянці (кадастровий номер 90883140) в частках: за позивачем ОСОБА_2 - 7/12 (1/2 як частка у спільному майні подружжя та 1/12 частка в порядку спадкування обов?язкової частки в спадщині), за позивачем ОСОБА_3 - 1/12 частка в порядку спадкування обов?язкової частки в спадщині, то за позивачами у відповідних частках й визнається право власності на спірну земельну ділянку: 7/12 частки (1/2 частка + 1/12 частка) за позивачем ОСОБА_2 та 1/12 за позивачем ОСОБА_3 .

Водночас, колегія суддів зауважує про те, що представник скаржника, не погоджуючись із рішенням суду, та заперечуючи проти наданих позивачами доказів, вдається до застосування концепції «негативного доказу», а саме стверджуючи про неналежність поданого доказу позивачем, чим обґрунтовує власну позицію, що по суті є недобросовісним користуванням своїми процесуальними правами та обов`язками.

Разом з тим, скаржник не може будувати власну позицію на тому, що його позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує, оскільки за такого підходу втрачається уся концепція принципу змагальності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18.

Щодо розподілу судових витрат.

Оцінивши співмірність та розумність судових витрат, з огляду на тривалість судового провадження, тривалість судових засідань, дій представників позивача у судових засіданнях, та з огляду на те, що представники позивача з`являлись на всі призначені підготовчі та судові засідання, враховуючи те, що позовні вимоги задоволені судом повністю, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, з урахуванням заяви адвоката Конкіна В.В. про зменшення таких витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з апеляційним переглядом справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, ОСОБА_2 надала суду; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги №02/1ц-22 від 03.02.22, акти приймання-передачі наданих послуг від 19.03.2024 та від 20.05.2024 відповідно, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

Оплата витрат на правову допомогу у Київському апеляційному суді складає: 500 грн. х 23 год. робочого часу = 11500,00 (одинадцять тисяч 500) грн.

Заперечуючи проти вказаного розміру судових витрат на правничу допомогу, які планує понести ОСОБА_2 у зв`язку з апеляційним переглядом справи, адвокат Завайко Д. І. в інтересах ОСОБА_5 вказував на те, що заявлені до стягнення судові витрати на правничу дорогу не доведені, завищені та непропорційні щодо предмет спору.

Аналізуючи надані послуги, колегія суддів частково погоджується із запереченнями відповідача та зазначає, що такі послуги як консультація з адвокатом клієнта, ознайомлення з матеріалами справи та написання відзиву на апеляційну скаргу пов`язані між собою, випливають одна із одної, тобто, включають єдиний комплекс послуг, а тому розподілення таких послуг на три окремі оплачувані дії є необґрунтованим.

З урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, невиправданим є розмір витрат на правничу допомогу у сумі 11 500 грн, які понесла ОСОБА_2 у зв`язку з апеляційним переглядом справи, а тому колегія суддів вважає, що розумним розміром витрат за надані адвокатами ОСОБА_2. послуги є 6 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Завойка Дмитра Івановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура