Справа № 461/8159/23 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/811/935/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 адвоката Флис Василя Володимировича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року в складі судді Романюка В.Ф. в справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

встановив:

У вересні 2023 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, просив стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 466176,94 грн., а також 6992,66 грн. судового збору.

Вимоги обгрунтовував тим, що 21.12.2021 між ПАТ «Ідея Банк», котре згодом змінило найменування на АТ «Ідея Банк» та відповідачкою укладено договір кредиту №Е07.00212.009167695.

За умовами кредитного договору відповідачка отримала кредит в розмірі 300000,00 грн. зі сплатою 48% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно із умовами кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами, однак відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані інші платежі за кредитним договором.

Остання сплата відповідачкою по кредитному договору здійснена 01.08.2022, сума боргу останньої за кредитним договором на 31.08.2023 становить 466176,94 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 31.08.2023.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, на адресу відповідачки банк направляв вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань від 04 липня 2023 року, згідно із якою вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором.

Також, відповідачці було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги Банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Враховуючи, що відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 466176,94 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 6992,66 грн.

Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Флис В.В., з рішенням суду не погоджується, вважає таке незаконним та таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, суд не взяв до уваги та не надав оцінки запереченням, наведеним стороною відповідача.

Так, у розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначено, що на 20.06.2023 нараховано 106583,53 грн. відсотків, а на 04.07.2023 нараховано вже 168540,60 грн. відсотків, тобто за 15 днів нараховано більше 60000,00 грн. відсотків, що не відповідає ні умовам договору, ні чинному законодавству.

Також, у розрахунку заборгованості за кредитом нараховано 9544,52 грн. відсотків на прострочену заборгованість, фактично відбулося подвійне нарахування відсотків, однак незрозуміло на яку суму нараховувалися відсотки та на підставі чого.

Із розрахунку заборгованості за кредитом неможливо зрозуміти, оскільки у такому не відображено, на яку суму нараховано відстоки та на підставі чого проведено їх нарахування.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є неналежним доказом, тому такий не можна брати до уваги, крім цього, такий не відповідає умовам кредитного договору.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

29.04.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив АТ «Ідея Банк» на апеляційну скаргу, в якому покликаючись на розрахунок заборгованості, порядок нарахування прострочених процентів, порушення порядку оплати заборгованості ОСОБА_1 , позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, представник відповідачки ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи за його та ОСОБА_1 відсутності, апеляційну скаргу підтримує, просить задовольнити. В свою чергу, представник позивача АТ «Ідея Банк» не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов`язання згідно із умовами кредитного договору, що підтверджується копіями меморіальних ордерів, при цьому, відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію, а також інші платежі за кредитним договором.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, банк надсилав відповідачці вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, однак вимогу та зобов`язання відповідачка не виконала.

Таким чином, оскільки між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору, суд дійшов висновку, що позов є підставним, а представник відповідач не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується стороною відповідача лише у частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст. 367 ЦПК України, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Судом встановлено, що 21 грудня 2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту №Е07.00212.009167695 відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 300000 грн., зі сплатою 48% річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Пунктом 2.1 кредитного договору визначено, що нанесенням власноручного підпису цим договором, позичальник акцептує публічну пропозицію про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку. Підтверджує, що в день укладення цього договору у відділенні банку або кредитного посередника, за його вибором йому надано ДКБОФО та Тарифи, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копіями меморіальних ордерів та жодним чином не заперечується відповідачкою, при цьому, остання не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та інші платежі за кредитним договором.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість за договором №Е07.00212.009167695 від 21 грудня 2021 року, яка згідно із довідкою - розрахунком заборгованості на 31.08.2023 становить 466176,94 грн. та складається із: простроченого боргу 288091,82 грн., прострочених процентів 178085,12 грн. (а.с. 23, 33).

Також у матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку по кредитному договору з 21.12.2021 по 31.08.2023 (а.с. 32).

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 04 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, де вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення вимоги до ОСОБА_1 будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора (а.с. 24).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 не відреагувала на вимогу, докази добровільного виконання зобов`язань за вищезгаданим договором, відсутні.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із вимогами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

У зв`язку тим, що відповідачкою належним чином не виконано умови кредитного договору, заборгованість у повному обсязі не погашено, її розмір не спростовано, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову та стягнув заборгованість в частині стягнення основного простроченого боргу, а також прострочених процентів, при цьому, як зазначалося вище, з рішенням суду відповідачка не погоджується виключно в частині стягнення процентів.

Як вбачається із матеріалів справи нарахування процентів здійснювалося АТ «Ідея Банк» на підставі п. 1.3 кредитного договору, згідно якого розмір процентної ставки за користування кредитом становить 48 %.

Відповідно до п. 1.7 кредитного договору на період прострочення платежу за договором діє процентна ставка 48 %, яка нараховується на прострочену суму кредиту.

Таким чином, проценти на прострочену заборгованість нараховуються за тією ж ставкою, що і на поточну заборгованість.

Такі положення є чинними, оскільки не оскаржувалися та у судовому порядку не визнавалися недійсними чи нечинними.

Як слідує з додатку № 1 до кредитного договору «Графік щомісячних платежів» позичальник зобов`язаний був здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтентними платежами у розмірі 15843,00 грн. (а.с. 20).

З розрахунку заборгованості вбачається, що остання сплата процентів відповідачкою була здійснена 20.08.2022, що безумовно свідчить про здійснення останньою сплати заборгованості з порушенням передбачених графіком щомісячних платежів.

З врахуванням наведеного, проценти за користування кредитом нараховувалися на залишок несплаченого тіла кредиту, тобто на більшу суму заборгованості, що залишилася несплаченою у зв`язку з порушенням позичальником графіку щомісячних платежів.

Згідно із детальним розрахунком сума прострочених процентів становить 168540,60 грн., з якою сторона відповідача не погоджується зазначаючи, що 20.06.2023 нараховано 106583,53 грн. процентів, а станом на 04.07.2023 вже 168540,60 грн., відтак за 15 днів нараховано більше 60000,00 грн. процентів, що не відповідає умовам договору.

В свою чергу, згідно із детальним розрахунком по кредиту № Е07.00212.009167695 слідує, що сплативши у січні та лютому 2022 року проценти, з лютого по липень 2022 року відповідачка таких не сплачувала, однак відповідні суми у прострочені проценти банком зараховані не були, а нарахування розпочалися у вересні 2022 року, після сплати процентів відповідачкою у серпні того ж року.

Поряд з цим, сума процентів, які підлягали сплаті у період з 20.03.2022 по 20.07.2022, однак не були сплачені позичальником та не вносилися у прострочені проценти у зв`язку з наданням кредитних канікул, становить 57607,41 грн (10753,39 грн +11905,53 грн +11521,48 грн +11905,52 грн +11524,48 грн).

Крім цього, сума нарахованих процентів за 14 календарних днів з 20.06.2023 по 03.07.2023 у розмірі 4349,66 грн., є обґрунтованою та такою, що підтверджується детальним розрахунком та умовам кредитного договору.

Іншими словами, сума прострочених процентів по кредиту у розмірі 168540,60 грн є обґрунтованою, оскільки підтверджується наданим позивачем розрахунком та складається з 57607,41 грн, як суми прострочених процентів за період з 20.03.2022 по 20.07.2022, які не були сплачені позичальником та не вносилися у прострочені проценти у зв`язку з наданням кредитних канікул, 106583,53 грн. прострочених процентів за період з 20.08.2022 по 19.06.2023 та 4349,66 грн., як суми нарахованих процентів за 14 календарних днів з 20.06.2023 по 03.07.2023.

Доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду не спростовують та про інше не свідчать.

Що стосується розрахунку заборгованості за кредитом у розмірі 9544,52 грн, то такі є сумою відсотків на прострочену заборгованість, розрахунок якої наведений позивачем у наданому детальному розрахунку та жодним чином не спростований стороною відповідача, тому самі лише доводи апеляційної скарги про подвійне нарахування відсотків у сумі 9544,52 грн., не знайшло свого підтвердження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для зміни чи скасування такого відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк