КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 754/8675/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8185/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року (суддя Скрипка О.І.) про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми,

встановив:

у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідачку не чинити йому, а також дідусю ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_4 , перешкоди брати участь у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми та визначити його спосіб участі, як батька, у спілкуванні та вихованні дітей шляхом:

необмеженого спілкування з дітьми засобами телефонного, поштового та електронного зв`язку з урахуванням розпорядку дня дітей для нічного відпочинку та зайнятості дітей у зв`язку з навчанням, відвідуванням гуртків, секцій, тощо;

спілкування з дітьми для їх привітання у день народження дітей, Новий рік та Різдво щорічно;

встановлення графіку побачень з дітьми у кожні перші та треті суботу і неділю кожного місяця, починаючи з 10:00 год. суботи і до 20:00 год. неділі без присутності матері дітей ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 за місцем перебування батька ОСОБА_1 у присутності дідуся та бабусі;

спільного відпочинку з дітьми протягом двох перших тижнів січня та протягом двох перших тижнів серпня щороку;

а також просив зобов`язати відповідачку повідомляти йому про зміну місця проживання дітей протягом 24 годин після настання відповідних обставин.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 4 березня 2022 року відповідачка разом з їх малолітніми дітьми виїхала у Німеччину у зв`язку із повномасштабним вторгненням з боку російської федерації задля безпеки та в інтересах дітей.

Позивач стверджував, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою

почались непорозуміння щодо його участі у вихованні дітей, їх відвідуванні, з боку відповідачки почалось штучне створення перешкод у спілкуванні з дітьми, що порушує його права як батька.

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дана справа є справою з іноземним елементом та не підсудна судам України, і повинна розглядатися за місцем постійного проживання дітей компетентним судом Німеччини, оскільки його діти є громадянами України і проживають разом з відповідачкою на території Німеччини тимчасово, як біженці, задля їх безпеки, у зв`язку з повномасштабною збройною агресією з боку російської федерації. Посилання суду першої інстанції на наявність судового спору щодо одноособової опіки відповідачки над дітьми, який розглядається судом міста Вайсенбург-і-Бай (Німеччина), не стосується визначення місця проживання дітей. Більше того рішення в даній справі ще не ухвалено.

Позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, зазначає, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначенні способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками.

Позивач вважає, що закриття провадження у даній справі порушує вимоги процесуального закону, щодо визначення юрисдикції суду України щодо вирішення даного спору, положення пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким визначено виключну підсудність судам України у справах з іноземним елементом, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, у випадку коли обидві сторони мають місце проживання в Україні та положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на доступ до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Масленнікова Т.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Представник відповідачки зазначає, що відповідачка виїхала разом з дітьми до Німеччини та наразі проживає там, а тому, враховуючи положення статті 7 Конвенції про юрисдикцію від 19 жовтня 1996 року, учасниками (договірними державами) якої є і Україна і Німеччина, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу договірну державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання, що в свою чергу не суперечить положенням Закону України «Про міжнародне приватне право» та ЦПК України.

Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про день та час апеляційного розгляду, двічі свого представника у судове засідання не направила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Ліліцького Р.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Масленнікової Т.М., яка просила залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що відповідачка разом з їх дітьми 4 березня 2022 року у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, задля безпеки та в інтересах дітей, виїхала до Німеччини.

Також позивач стверджував, що у подальшому відповідачка звернулася до суду з позовом про розірвання їх шлюбу та стала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка разом з дітьми тривалий час проживає за межами України та має постійне місце проживання у Німеччині, позивач звернувся до суду з даним позовом після набуття дітьми права на тимчасове проживання у Німеччині, тому даний спір не підсудний суду України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної

держави.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивач та відповідачка є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, однак відповідачка разом із дітьми 4 березня 2022 року виїхала за згодою позивача до Німеччини і на час подання до суду цього позову до України не повернулася, тому спір у справі обтяжений іноземним елементом. Тож у справі має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Разом з цим, у даній справі встановлено, що відповідачка з дітьми проживає за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі відповідачка вже постійно не проживала на території України.

Згідно зі статтею 5 Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Отже, норми статті 5 цієї Конвенції містять загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19 зазначено: «Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.»

Відповідно до статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи

Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Позивач стверджує, що відповідачка та діти мають постійне місце проживання в Україні та виїхали до Німеччини тимчасово.

Та обставина, що відповідачка та діти мають зареєстроване місце проживання в Україні стороною відповідачки не спростовується.

Однак, за обставинами даної справи відповідачка з дітьми перебуває у Німеччині більше 2 років (на час звернення до суду з даним позовом 1 рік 4 місяці), відповідачка подала позов до місцевого суду Вайсенбурга про встановлення одноособової опіки над дітьми.

Також суду першої інстанції надані докази, що діти відвідують дитячий садок.

Отже, суду надані достатні докази для висновку, що відповідачка з дітьми виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України і діти змінили своє звичайне місце проживання, проживають в іншій державі більше одного року та адаптувалися до нового середовища.

За таких обставин, відповідно до положень статті 6 Гаазької конвенції 1996 року юрисдикція даного спору не належить судам України.

У апеляційній скарзі позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначенні способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками.

Однак, у зазначені постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, зробив наступні висновки, факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.

Отже, правовий висновок Верховного Суду стосувався позовів про визначення місця проживання дитини.

Разом з цим, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, тому обставини у даній справі не є подібними до обставин, які були предметом розгляду Верховного Суду у вищезазначеній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала про закриття провадження у даній справі постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу

Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук