справа №754/4445/23 головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
провадження №22-ц/824/4674/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою та просила визнати недієздатним її батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити її опікуном.

Заява обґрунтована тим, що батько заявника не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує як медичного нагляду та лікування, так і постійної сторонньої допомоги і контролю і в зв`язку з цим перебуває на обліку у лікаря-психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Весь час доглядала за батьком вона, у неї добрий стан здоров`я, спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає, на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває, тому має можливість і бажання бути опікуном батька. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не може усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, він може цим самим поставити себе у скрутний матеріальний стан, стати жертвою недобросовісних людей. До прикладу зазначає, що мали місце ситуації, коли батько зникав з квартири, а заявник змушена була звертатись до поліції для розшук. 22 січня 2023 року мала місце ситуація, коли невстановлені особи з`явились за її адресою проживання у супроводі її батька та почали вимагати надати їм доступ до квартири, посилаючи на те, що мають генеральну довіреність від її батька на розпорядження його майном, у тому числі, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . З метою захисту особистих немайнових і майнових прав та інтересів її батька ОСОБА_3 заявниця звертається до суду із заявою про визнання його недієздатним, встановлення опіки та призначення її, ОСОБА_1 його опікуном.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про призначення примусової судово - психіатричної експертизи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що з метою виконання свого обов`язку доказування заявляла до суду першої інстанції клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яке було задоволено ухвалою від 25 квітня 2023 року. Однак, заінтересована особа, ОСОБА_3 , ухилився від виконання зазначеної ухвали, та на ряд викликів експертної установи свідомо не з`являвся, пояснивши в судовому засіданні, що не вбачає доцільним виконання ухвали суду та проведення відповідної експертизи. В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції такі обставини відображено, що вказує на наявність у суду в розпорядженні інформації про свідоме ухилення ОСОБА_3 від участі в проведенні експертизи. Заявник зверталася до суду першої інстанції із клопотанням про призначення примусової судово-психіатричної експертизи та примусового направлення ОСОБА_3 на проходження експертного дослідження, однак, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні такого клопотання за відсутності наведення будь-якого обґрунтування прийнятого процесуального рішення із даного питання. За таких обставин, суд першої інстанції не сприяв реалізації процесуальних прав заявника, та позбавив можливості заявника довести доказами (висновком експерта) наявність підстав вважати, що ОСОБА_3 нездатний усвідомлювати свої дії та/або керувати ними у зв`язку із наявністю психіатричного розладу. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував і того, що вирішення вищевказаних питань щодо встановлення нездатності ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, можливе лише за умови залучення експерта (експертної установи), оскільки об`єктивно потребує спеціальних медичних знань у галузі судово-медичної психіатрії. Окрім цього, заявник зверталася до суду першої інстанції із заявою про виклик для допиту свідка, лікаря КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2», на обліку в якого перебуває ОСОБА_3 , а також особи ОСОБА_4 , який проживає поряд із ОСОБА_3 , у сусідній квартирі № 129 . Однак, суд першої інстанції відмовив у задоволенні таких заяв, не зазначивши мотивів прийнятого процесуального рішення із даного питання. Під час розгляду справи в суді першої інстанції були зібрані відповідні докази, медичні документи, з яких вбачається наявність психіатричного розладу у ОСОБА_3 . Згідно відповіді КНП «Міського закладу з надання психіатричної допомоги» вбачається, що ОСОБА_3 перебуває у цьому закладі під наглядом лікаря-психіатра ОСОБА_5 з 1999 року з діагнозом: Легка розумова відсталість. Має статус особи з інвалідністю III групи довічно. Таким чином, підтверджується тривалість та сталість психіатричного захворювання ОСОБА_3 , що само по собі вказує на те, що доводи заявника, викладені у заяві, не були від початку безпідставними та підтверджуються зібраними письмовими доказами. Однак, доказування заявлених вимог потребувало встановлення судово-психіатричною експертизою здатності ОСОБА_3 усвідомлювати свої дії. Свідоме перешкоджання останнього у проведенні експертизи шляхом ухилення від її участі та невиконання ухвали суду від 25 квітня 2023 року, не отримало належної правової оцінки суду першої інстанції як в розумінні ст. 109 ЦПК України, так і в розумінні ч. 2 ст. 298 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що подані до суду медичні документи та безпосередня його участь в судовому засіданні 07 листопада 2023 року свідчать, що у нього не виникає неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Судом першої інстанції цілком правомірно встановлено, що матеріали справи не дають жодних підстав для встановлення тієї обставини, що ОСОБА_3 хворіє на стійку тяжку психічну хворобу і внаслідок цього він не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною. Статтею 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що судово-психіатрична експертиза з цивільних справ призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом. ОСОБА_3 вказує, що в рамках справи, що розглядається, він не ухилявся від проведення експертизи, оскільки не знав про її проведення, так як за адресою свого місця проживання він не проживає з тих підстав, що заявник не надає дозволу на проживання в квартирі, що зумовлює проживання останнього в різних хостелах міста Києва. Від моменту участі у даній справі ОСОБА_3 наполягав на презумпції психічного здоров`я, що і в подальшому було прийнято судом першої інстанції за результатом його опитування в судовому засіданні 07 листопада 2023 року. Таким чином, суд першої інстанції правомірно відхилив вимогу заявника про проведення примусової психіатричної експертизи, оскільки правові підстави для її проведення (ст. 298 ЦПК України) були відсутні. Заявником в письмовому вигляді заявлялося клопотання про виклик свідка лише ОСОБА_4 , як сусіда по будинку, де зареєстрований та проживає ОСОБА_3 . Однак, заявник не вмотивувала, які обставини може підтвердити свідок. Письмове клопотання про допит та виклик свідка лікаря ОСОБА_5 заявником не подавалося, що унеможливлює його розгляд в суді апеляційної інстанції. На підставі вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції, за безпосередньої участі ОСОБА_3 , за участю двох присяжних правильно визначив, що останній не має підстав (як медичних так і юридичних) для визнання його недієздатним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири серія АВО №539151 від 15 грудня 2000 року ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_6 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у рівних долях. Після смерті ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , її син ОСОБА_3 20 листопада 2020 року успадкував другу частину квартири.

ОСОБА_3 неодноразово звертався до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що починаючи з 2020 року ОСОБА_1 та її співмешканець ОСОБА_7 почали чинити активні дії щодо перешкоджання ОСОБА_3 у користуванні його квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією заяви адресованої начальнику Деснянського УП ГУНП у м. Києві полковнику поліції Зурабу Мелікідзе від 18 січня 2022 року, 03 квітня 2023 року, заявою про злочин від 31 березня 2023 року, заявою про погрози застосування насильницьких дій від 31 березня2023 року, відповідями на звернення ОСОБА_3 від 08 лютого 2023 року, довідкою про проведення перевірки по зверненню ОСОБА_3 .

У відповіді від 24 жовтня 2023 року на запит ОСОБА_3 КНП «МЗНДП» повідомляє, що згідно комп`ютерної бази даних ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікаря-психіатра їхнього закладу з 1999 року з діагнозом: Легка розумова відсталість. Має статус особи з інвалідністю ІІІ групи довічно. Однак, надати більш детальнішу інформацію не вбачається можливим у зв`язку із вилученням медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року для проведення судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до договору користування майном від 31 березня 2023 року ТОВ «Гармонія Затишку-М» в особі адміністратора ОСОБА_8 уклали договір з ОСОБА_3 про надання йому у тимчасове користування ліжко-місця, що розташоване за адресою : АДРЕСА_3 .

Згідно акту від 02 травня 2023 року підписаного менеджером хостелу І.HOTEL - ОСОБА_9 - ОСОБА_3 дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Вимога про позбавлення його цивільної дієздатності та похідні від неї вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Відповідно до ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297, 298 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язковість якої визнана Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до пункту 68 Рішення Європейського Суду з прав людини від 27 березня 2008 року № 44009/05 у справі «Штукатуров проти Росії», в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський Суд з прав людини виходить з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський Суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т.п.

Відповідно до пункту 71 цього Рішення, Європейський Суд з прав людини вважає, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб, адже вирішується питання її особистої автономії практично в усіх сферах життя, включаючи супутнє обмеження свободи.

Взявши до уваги недостатньо чіткий і повний, на думку Європейського Суду з прав людини, висновок комісії лікарів-психіатрів про те, що особа агресивно поводиться, негативно ставиться до родичів, веде «антисоціальний» спосіб життя, із діагнозом у висновку - шизофренія (пункт 93 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії»), Європейський Суд з прав людини зазначив, що особа дійсно мала історію психіатричних проблем, однак матеріалами справи також засвідчувалося, що, незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно автономною (самостійною). В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 73 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії»).

Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до часини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 Рішення Європейського Суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України» (відповідно до пункту 8 Рішення, заявник хворіла на параноїдальну шизофренію).

Окрім того, відповідно до пункту (е) частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).

Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, є заінтересованою особою і має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.

Вирішуючи заяву про визнання особи недієздатною, суд першої інстанції, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про відмову у визнанні ОСОБА_3 недієздатним.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що з пояснень та відзиву поданих ОСОБА_3 до суду вбачається, що сам ОСОБА_3 проти того, щоб відносно нього призначалася судово - психіатрична експертиза, оскільки вважає, порушене питання щодо його дієзданості постало лише тоді, коли ним було поновлено усі викрадені заявницею правовстановлюючі документи на квартиру. Також, зазначав у відзиві та судових засіданнях, у яких брав участь, що заперечує припущення заявниці ОСОБА_1 щодо його недієздатності та не усвідомлення своїх дій та їх наслідків, оскільки цілковито адекватно сприймає наколишній світ та дійсність, добре орієнтується в ньому, спроможний правильно оцінювати пройдені життєві ситуації, сенс власного життя, оцінює свій психічний стан та поведінку, повною мірою здатен усвідомлювати свої дії та керувати ними. При цьому, фізично почуває себе добре, на психічне здоров`я та моральний стан теж не скаржиться.

Допитана в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_5 , пояснила суду, що вона є лікарем-психіатром та працює в КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги». З 1999 року ОСОБА_3 перебуває під наглядом, протягом останніх п`яти років ОСОБА_3 за медичною допомогою до неї не звертався. З усієї сукупності інформації, доступної їй, а саме медичних документів, спілкування з ОСОБА_3 , його оглядів їй не відомі факти чи обставини, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_3 може не віддавати звіт своїм діям.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 надав пояснення суду, з приводу доводів заяви заперечував, поводив себе адекватно ситуації, виважено надавав чіткі та логічні відповіді на поставлені питання. Поводив себе стримано, вказував, що ОСОБА_1 , на його думку, подала вказану заяву, маючи приховані наміри щодо майнових питань.

Щодо призначення судово-психологічної експертизи, а тим більше його примусове доставлення для її проведення категорично заперечував.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як було зазначено вище, у відповідності до ч. 1 ст. 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

З огляду на обставини вказаної справи, апеляційний суд, враховуючи пояснення лікаря-психіатра, поведінку ОСОБА_3 в судовому засіданні приходить до висновку про відсутність достатніх даних про наявність у останнього психічного розладу здоров`я та підстав для призначення судово-психіатричної експертизи і примусового доставлення особи для її проведення.

Схожий за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 755/10510/17.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 109 ЦПК України щодо наслідків ухилення від участі в судово-психіатричній експертизі є безпідставними з огляду на встановлені та зазначені вище обставини справи.

Посилання ОСОБА_1 , як на підставу визнання особи недієздатною на те, що згідно відповіді КНП «Міського закладу з надання психіатричної допомоги» вбачається, що ОСОБА_3 перебуває у цьому закладі під наглядом лікаря-психіатра ОСОБА_5 з 1999 року з діагнозом: Легка розумова відсталість. Має статус особи з інвалідністю ІІІ групи довічно, не є підставою для задоволення заяви. Як пояснив лікар-психіатр ОСОБА_5 в судовому засіданні, діагноз ОСОБА_3 має наслідком легке зниження інтелекту, що за своєю суттю не свідчить про неможливість особи розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що легка розумова відсталість, за відсутності інших доказів, не може свідчити про наявність психічного захворювання (хвороби) ОСОБА_3 , у зв`язку з чим він не міг би розумно себе поводити, розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що заявником не доведено, що ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, вимога про позбавлення його цивільної дієздатності та похідні від неї вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна також є необґрунтованими.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення заяви відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 липня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.