Провадження № 2/742/23/24
Єдиний унікальний № 742/754/23
РІШЕННЯ
30 липня 2024 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Бездідька В.М., за участю секретаря судового засідання Лісафіної А.С., позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Жайворонка І.В., представника відповідача адвоката Денисенка С.В., представника відповідача адвоката Хімін І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.
Свої вимоги мотивує тим, що вказане майно набуте подружжям за час шлюбу, тож вважається його спільною сумісною власністю. У добровільному порядку провести поділ майна не видалося за можливе.
13.03.2024 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовну вимогу щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля визнає, щодо права на квартиру вважає, що його частка складає не 1/2, а 1/4, оскільки на купівлю спірної квартири подружжя надало половину коштів від її вартості, іншу половину дали батьки відповідача, які продали свою квартиру.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Суд своєю ухвалою від 20.02.2023 ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою, призначив підготовче засідання.
Суд своєю ухвалою від 22.03.2023 за клопотанням представника відповідача витребував у Прилуцькій державній податковій інспекції головного управління ДПС у Чернігівській області відомості про джерела та суми доходів, що отримав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , за період із серпня 2002 року по жовтень 2013 року включно, та викликав заявлених свідків.
Суд своєю ухвалою від 26.04.2023 закрив підготовче провадження та призначи справу до судового розгляду по суті.
ІІІ. Позиції сторін.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити.
Представники відповідача частково заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана згідно договору купівлі продажу від 31.10.2013, продавець - ОСОБА_3 , покупець ОСОБА_2 , вартість 148000,00 грн. Позивач надавав згоду на придбання дружиною квартири (а.с.5-6,21-26,32).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_4 ) зареєстрували шлюб 20.08.2002 (а.с.30,41).
ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.42).
ОСОБА_2 за період 2011 2016 рр. отримувала дохід від Комуністичної партії України (а.с.51-52).
ОСОБА_1 за період 2008 -2013 рр. отримував дохід від ТОВ «Агрікор Холдинг» у середньому від трьох до чотирьох тисяч на місяць (а.с.61-62).
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надав такі покази, що квартира була куплена за 26 000 доларів. Перед купівлею було продано квартиру його дружини ОСОБА_7 за 10 500 доларів. Так як, у позивача та відповідача не вистачало коштів, то він з дружиною вирішили подарувати доньці 13 000 доларів для купівлі квартири. Кошти за куплену квартиру передавав особисто свідок у присутності нотаріуса, власників квартири та позивача з відповідачем.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала такі покази, що квартира була куплена за 26 000 доларів. Перед купівлею квартири дітей було продано її квартиру за 10 500 доларів. Кошти отримував чоловік у присутності нотаріуса. Після чого було подаровано доньці 13 000 доларів для купівлі квартири.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надав такі покази, що квартира була куплена за його особисті кошти за 26 000 доларів. Працював з 18 років та заробив за 13 років кошти на придбання квартири. Квартира була зареєстрована на дружину. Батьки не допомагали коштами у купівлі квартири. Дружина ніколи не працювала, тому коштів у неї на квартиру не було.
V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).
У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним до шлюбу.
Згідно роз`яснень п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно роз`яснень, викладених у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Окрім того, в ч.1 ст.369 ЦК України закріплено положення про те, що співвласники володіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 2 ст.369 ЦК України законодавець визначає порядок розпорядження сумісним майном. Воно має здійснюватися лише за згодою всіх співвласників, яка може бути виражена в будь-якій формі, встановленій ЦК для правочинів. Під розпорядженням необхідно розуміти як передачу в тимчасове користування інших осіб, так і відчуження його у власність інших осіб. Однак у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому нотаріальним законодавством.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.22 Постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, вказані вище спірні квартира та автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.
Відповідач не довела належними та допустимими доказами того факту, що квартира придбана під час шлюбу за інші кошти, ніж спільні кошти подружжя.
Такий порядок поділу майна подружжя не буде порушувати права та інтереси сторін, оскільки не порушує принцип рівності часток сторін у спільній сумісній власності подружжя.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір в розмірі 5228,10 грн.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5228,10 грн у рахунок сплаченого судового збору.
Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст виготовлено 01.08.2024.

Суддя Володимир БЕЗДІДЬКО