ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 748/1993/22

провадження № 61-6878св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Олійник А. С., Петрова Є. В.

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сагайдака Андрія Васильовича на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2024 року у складі судді Хоменко Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року у складі колегії суддів Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на земельну ділянку та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1) визнати право на земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га;

2) зобов`язати ОСОБА_2 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 припинити дії, що порушують право ОСОБА_1 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га, у зв`язку з чим:

- звільнити частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 від частини фундаменту металевої споруди площею 0,06 кв. м, частини дерев`яної будівлі площею 4,86 кв. м, частини споруди (навісу), що примикає до огорожі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109, яка займає 7,33 кв. м, шляхом їх демонтажу (часткового розбирання) з наступним розміщенням їх на відстані 1 м від межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

- огорожу земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 демонтувати та встановити на межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109;

3) привести у відповідність з положенням пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» конструкцію покриття споруди (навісу) та шляхом зобов`язання виконати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть потраплянню атмосферних опадів з покрівель та карнизів споруди (навісу) на територію суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019, а саме: змінити нахил конструкції покриття споруди (навісу) в бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних опадів з покрівлі споруди (навісу) на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0109;

4) привести у відповідність до положень пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» кам`яну будівлю на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0109 наступним чином:

- частину стіни будівлі перенести на відстань 1 м від межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

- змінити нахил частини конструкції покриття кам`яної будівлі в бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних, опадів з покрівлі будівлі на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0109;

5) привести у відповідність до положень пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» металеву споруду на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0109 наступним чином:

- перенести частину стіни та фундаменту металевої споруди на відстань 1 м від межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

- змінити нахил частини конструкції покриття кам`яної будівлі в бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних опадів з покрівлі споруди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0109;

6) виконати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть потраплянню атмосферних опадів з покрівлі та карнизів дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі), розташованого частково на території ділянки з кадастровим номером :03:000:0109, на територію суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 відповідно до положень пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та відповідно до пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: змінити нахил частини конструкції покриття дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі) у бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних опадів з покрівлі дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі) на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0109;

7) зобов`язати ОСОБА_3 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 припинити дії, що порушують право ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га, у зв`язку з цим: звільнити частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 від огорожі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108, що займає 3,21 кв. м, шляхом демонтування та встановлення на межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108; частини дерев`яної будівлі площею 3,14 кв. м, шляхом їх демонтування (часткового розбирання) з наступним розміщенням на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0108 на відстані 1 м від межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

8) демонтувати бетонну конструкцію, що є фундаментною частиною конструкції огорожі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108, яка виступає на територію земель загального користування та частково перешкоджає доступу до огорожі земельної ділянки ОСОБА_4 , привести у відповідність до пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», пункту 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій»;

9) привести у відповідність до положень пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» споруду, яка розташована впритул до огорожі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108, наступним чином:

- дерев`яну стіну споруди перенести на відстань 1 м від межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

- змінити нахил конструкції покриття споруди в бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних опадів з покрівлі споруди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0108;

- виконати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть потраплянню атмосферних опадів з покрівлі та карнизів дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі), розташованого частково на території ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 на територію суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 відповідно до положень пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: змінити нахил частини конструкції покриття дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі) у бік земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 та виконати заходи з організації водовідведення атмосферних опадів з покрівлі дерев`яного будинку (дерев`яної будівлі) на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0108.

11 січня 2023 року ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області, яка залишена без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 19 лютого 2024 року, провадження у частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109, та ОСОБА_3 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 припинити дії, що порушують право ОСОБА_1 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га - закрито.

27 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, в якій просив:

- визнати право на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га, як зазначено в документах, що посвідчують право власності на землю;

- стягнути з ОСОБА_3 1 грн як безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування частиною 0,000635 га земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019;

- стягнути з ОСОБА_2 1 грн як безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування частиною 0,001225 га земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 за період з 01 січня 2020 року до 01 січня 2024 року.

Заяву обґрунтовано тим, що позивач як власник земельної ділянки не отримував від відповідачів плати за фактичне користування зайнятою ними частиною його земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019, що порушує його права та охоронювані законом інтереси. Вважає за необхідне додати вимоги про стягнення з відповідачів на його користь безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з посиланням на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 14, 288, 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статей 81, 90, 91, 96, 103, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

14 березня 2024 року ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області в прийнятті заяви про зміну предмета позову відмовлено, заяву повернуто позивачу.

Суд першої інстанції керувався тим, що представник позивача одночасно просив змінити як предмет позову, доповнюючи його вимогою про стягнення орендної плати, так і підстави позову в частині цих позовних вимог - плату за користування чужою земельною ділянкою. Тобто фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, по суті є новим позовом, що суперечить вимогам статті 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а тому така заява про зміну предмета позову не може бути прийнята судом.

23 квітня 2024 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції і, окрім цього, зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки заява про зміну предмета позову була подана 27 лютого 2024 року після завершення підготовчого судового засідання 11 січня 2023 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сагайдак А. В. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року, в якій просить їх скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди помилково виснували про наявність підстав для відмови у прийнятті його заяви про зміну предмета позову.

Суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

- Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу;

- Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20), про те, що, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги;

- Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі № 922/2575/19, від 27 листопада 2023 року в справі № 603/761/19 (провадження № 61-11063св23), про те, щоправові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права;

- Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 910/18389/20, про те, що предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів;

- Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі № 922/1249/17, від 23 квітня 2019 року в справі № 911/1602/18, про те, що права позивача певним чином визначають диспозитивність господарського процесу, а саме можливість суб?єктів самостійно впорядковувати (регулювати) свої відносини, діяти на власний розсуд. Зокрема, принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом;

- Верховного Суду від 13 липня 2023 року в справі № 5015/1187/11 (914/1193/22), про те, що заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами;

- Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 446/1/22 (провадження № 61-12893св22), від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), про те, що для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм;

- Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), про те, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту;

- Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), про те, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб;

- Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), від 05 серпня 2020 року в справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), про те, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція);

- Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 761/5894/17 (провадження № 61-34411св18),про те, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).

Доводи інших учасників справи

28 червня 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» подала відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сагайдака А. В. залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення без змін. Зазначила, що суди попередніх інстанцій правильно виснували, що представник позивача в заяві про зміну предмета позову одночасно змінює як предмет позову, доповнюючи його новою вимогою про стягнення орендної плати, так і підстави позову в частині цих позовних вимог, а саме стягнення плати за користування чужою земельною ділянкою, що суперечить чинним процесуальним нормам. У касаційній скарзі не надано обґрунтованих доводів, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень булопорушено норми процесуального чи матеріального права та безпідставно вказані посилання на незастосування судами висновків, викладених Верховним Судом при вирішенні спорів у подібнихправовідносинах.

28 червня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» подала відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сагайдака А. В. залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення без змін. Вказала, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що ОСОБА_1 у заяві про зміну предмета позову одночасно змінює як предмет позову, доповнюючи його вимогою про стягнення орендної плати, так і підстави позову в частині цих позовнихвимог - стягнення плати за користування чужою земельною ділянкою, відповідно до якої фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що по суті є новим позовом. При цьому у касаційній скарзі не надано обґрунтованих доводів, що судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень було порушено норми процесуального чи неправильно застосованонорми матеріального права.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

27 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Чернігівського районного суду Чернігівської області.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

18 липня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (абзац другий пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзивів та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною АсамблеєюОрганізації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (див. постанови 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц(провадження № 14-473цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц(провадження № 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц(провадження № 14-5цс23).

Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 та у справі № 904/5726/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 759/17146/20 (провадження № 61-7914св23), від 22 травня 2024 року у справі № 128/285/18 (провадження № 61-15740св23), Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року у cправі № 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року у cправі № 927/977/23 та інші.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) виснувала, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначила, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то в разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Як вбачається, звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати його право на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га, як зазначено у документах, що посвідчують право власності на землю.

Крім цього просив зобов`язати ОСОБА_2 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0109 та ОСОБА_3 як власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0108 припинити дії, що порушують право ОСОБА_1 на його земельну ділянку.

Водночас позовні вимоги обґрунтовувались статтями 13, 14, 16, 52, 215, 317, 319, 373, 376, 386, 391, 527, частиною першою статті 638, 657 ЦК України, статтями 12, 79, 79-1, 91, 103, 152 ЗК України, статтями 13, 14, частиною шостою 55 Конституції України.

Після часткового закриття провадження у справі № 748/1993/22 у провадженні суду залишилася одна позовна вимога: визнати право ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0019 площею 0,2855 га як зазначено у документах, що посвідчують право власності на землю.

Звертаючись до суду із заявою про зміну предмета позову позивач вважав, що для відновлення прав на земельну ділянку буде ефективним застосувати спосіб захисту прав у вигляді стягнення на його користь з відповідачів по 1 грн як безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування частиною земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0019 за період з 01 січня 2020 року до 01 січня 2024 року.

За такої умови правовими підставами звернення до суду за захистом порушених прав вже визначено статті 13, 14, 16, 52, 317, 319, 373, 1212-1214 ЦК України, статі 288, 289 ПК України, статей 81, 90, 91, 96, 103, 206 ЗК України.

Отже, предметом змінених позовних вимог є фактично відносини оренди земельної ділянки, а саме стягнення орендної плати, що по своїй суті є договірними відносинами.

Заява про зміну предмета або підстав позову ОСОБА_1 є новим позовом, оскільки в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (стягнення орендної плати) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову, що сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформульованою у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23), яка є обов`язковою для застосування всіма судами.

Незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18)

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно відмовив у прийнятті заяви про зміну предмета позову та повернув її позивачу.

Водночас апеляційний суд зробив помилковий висновок у мотивувальній частині постанови про те, що заява про зміну предмета позову у порушення вимог частини другої статті 189 ЦПК України була подана після завершення підготовчого судового засідання, з огляду на таке.

Як вже зазначалося, позивач може внести зміни до позову на певних етапах судового провадження у формі (способами), визначеній процесуальним законом, а саме до закінчення підготовчого засідання, а у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження - не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина третя статті 49 ЦПК України).

За вимогами частини другої статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

У разі відкладення підготовчого засідання або оголошення перерви підготовче засідання продовжується зі стадії, на якій засідання було відкладене або у ньому була оголошена перерва (частина шоста статті 198 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито Чернігівським районним судом Чернігівської області 12 жовтня 2022 року, підготовче засідання призначено на 11 листопада 2022 року (т. 1, а. с. 130).

Із протоколу судового засідання від 11 листопада 2022 року вбачається, що за клопотанням представника відповідача підготовче засідання було відкладене на 09 грудня 2022 року (т. 2, а. с. 32, зворот).

Згідно з довідкою секретаря судового засідання від 09 грудня 2022 року у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті підготовче засідання у справі № 748/1993/22 відкладено на 14 грудня 2022 року (т. 2, а. с. 172).

Із протоколу судового засідання від 14 грудня 2022 року вбачається, що підготовче засідання було відкладене на 11 січня 2023 року у зв`язку з витребуванням справи із архіву суду (т. 2, а. с. 176, зворот).

Із протоколу судового засідання від 11 січня 2023 року вбачається, що підготовче засідання у справі не закривалося, було відкладене на 30 січня 2023 року (т. 2, а. с. 183, зворот).

Того ж дня 11 січня 2023 року своєю ухвалою Чернігівський районний суд Чернігівської області закрив провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 .

У зв`язку з оскарженням в апеляційному порядку ухвали суду від 11 січня 2023 року підготовче засідання 30 січня 2023 року не проводилося, справу 30 січня 2023 року направлено до апеляційного суду для розгляду (т. 2, а. с. 217).

28 лютого 2023 року постановою Чернігівського апеляційного суду ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2023 року залишено без змін (т. 3, а. с. 58-65).

07 березня 2023 року справу № 748/1993/22 повернуто до суду першої інстанції (т. 3, а. с. 73).

Із протоколу судового засідання від 18 квітня 2023 року вбачається, що розгляд справи відкладено до розгляду у ній касаційної скарги Верховним Судом (т. 3, а. с. 108, зворот).

19 лютого 2024 року постановою Верховного Суду ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін (т. 3, а. с. 181-193).

28 лютого 2024 року телефонограмою суд першої інстанції повідомив сторін, що підготовче засідання у справі відбудеться 14 березня 2024 року (т. 4, а. с. 7).

14 березня 2024 року у підготовчому засіданні Чернігівський районний суд Чернігівської області постановив ухвалу, якою відмовив у прийнятті заяви позивача від 27 лютого 2024 року про зміну предмета позову, заяву повернув позивачу.

Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що заява про зміну предмета позову була подана 27 лютого 2024 року після завершення підготовчого судового засідання 11 січня 2023 року суперечить матеріалам справи, оскільки підготовче засідання у справі відповідно до частини другої статті 189 ЦПК України судом першої інстанції закрито не було.

Колегія суддів наголошує, що передбаченому у статті 6 Конвенції праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

У частинах першій, другій, четвертій статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд вважає за необхідне змінити оскаржувану постанову апеляційного суду, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині судові рішення залишаються без змін відповідно до статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного розгляду Верховний Суд лише змінив мотивувальну частину оскаржуваної постанови апеляційного суду, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сагайдака Андрія Васильовича задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року змінити, викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
А. С. Олійник
Є. В. Петров