Справа № 752/6773/23
Провадження № 2/752/1097/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого- судді -Машкевич К.В. , за участю секретаря -Гненик К.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Установи « 28 Управління начальника робіт», третя особа: Дежавна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління ДПС у м.Києві про стягнення заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації втрати частини заробітної плати, суд

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача:

- 15 398, 00 грн. заборгованості по заробітній платі, з яких: 12 970, 00 грн. заборгованості станом на день звільнення 02 серпня 2019 року, та 2 428, 00 грн. станом на день звільнення 08 листопада 2021 року;

- 21 645, 00 грн. не виплачених йому відпускних за час перебування в відпустці з 24 червня 2019 року до 02 серпня 2019 року ;

- 27 991, 00 грн. компенсації за невикористані відпустки за 2020-2021 роки;

- 60 049, 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 роки з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 19 887, 00 грн.;

- 54 927, 74 грн. компенсації втрати частини заробітної плати.

Посилається в позові на те, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 серпня 2022 року стягнуто Установи «28 Управління начальника робіт» на його користь 7 251,01 грн. компенсації за невикористану відпустку та 8217,26 грн. інфляційні втрат частини заробітної плати.

В стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час невиконання рішення суду, компенсації за невикористані відпустки за 2019-2021 роки, допомоги на оздоровлення за 2019-2021 роки було відмовлено, оскільки вказані вимоги були заявлені до неналежного відповідача.

Зазначає, що наказом державного секретаря МО України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП та наказу голови ліквідаційної комісії №21-К від 02 серпня 2019 року він був звільнений з роботи.

Пунктом 3 наказу №21-к було передбачено виплату йому компенсації за невикористану відпустку та додаткової відпустки за ненормований робочий днь.

Відповідно до наказу №5-к від 21 червня 2019 року «Про надання відпустки» він перебував у відпустці з 24 червня до 10 серпня 2019 року.

Однак відповідач безпідставно ставить під сумнів його перебування у відпустці в цей час, не дивлячись на те, що відповідно до п.18 Контракту керівник визначає час і порядок використання своєї відпустки за погодженням з Органом управління майном.

Оскільки на момент відбуття у відпустку кошти на банкіському рахунку Установи перебували під арештом виконавчої служби, заробітна плата за час відпустки йому виплачена не була, а тому ним 24 червня 2019 року був видний наказ №6-в про скасування наказу про відпустку №5-в від 21 червня 2019 року.

Після цього майже одночасно йому стало відомо про підготовку МО України наказу про ліквідацію Установи, а тому він прийняв рішення про відновлення дії наказу №5-в від 21 червня 2019 року про відбуття в відпустку.

Його перебування в відпустці в цей час підтверджується доповіддю тво начальника Установи від 11 липня 2019 року, письмовими поясненнями від 16 липня 2019 року до Дарницького УП ГУНП в м.Києві, наданим ним та тво начальника Установич Яценка Й.В. , а також розпискою тво начальника Установи Яценка Й.В. про отримання ним 16 липня 2019 року в приміщенні Установи наказу про її ліквідацію.

Доказом його перебування в відпустці також є наказ Установи від 21 червня 2019 року №11-О» Про покладення обов`язків» та наказ тво начальника Установи від 05 липня 2019 року №12-О про продовження строку виконання обов`язків начальника Установи.

Оскільки він був звільнений з роботи 02 серпня 2019 року під час перебування в відпустці, невикористаною залишилося 8 днів відпустки.

При цьому він використав 39 календарних днів відпустки, однак відпускні йому виплачені не були.

Відповідно до його середньоденної заробітної плати на час звільнення - 355, 00 грн., сума відпускних становить 21 645. 00 грн.

При звільненні з ним не був проведений розрахунок та не виплачена заробітна плата за квітень 2019 року в розмірі 13 256, 00 грн., травень - 26 512, 00 грн. та червень - 10318, 00 грн., а всього 50 086, 00 грн.

23 червня 2022 року в рахунок погашення заборгованості станом на 02 серпня 2019 року платіжним дорученням №34 йому було виплачено 37 116, 82 грн., тобто непогашена сума по заробітній платі становить 12 970, 00 грн.

Крім того, при звільненні йому не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2019 рік, яка належить до фонду заробітної плати та передбачена Колективним договором.

Виходячи з суми його заробітку за квітень та травень 2019 року - 13256,00 + 26512, 00 = 39 768, 00 грн., його середньоденна заробітна плата становила на момент звільнення 947, 00 грн.

Таким чином, розмір матеральної допомоги становить 19 887, 00 грн., тобто суму середньомісячного заробітку ( 947.00 х 21 = 19 887.00 ).

Виходячи з того, що належні йому до виплати суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення на момент звільнення в сумі 54 502, 00 грн. виплачені не були, просить стягнути з відповідача 38 478, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою з серпя 2019 року.

Таким чином, за наслідками звільнення його з роботи 02 серпня 2019 року до стягнення належить: 12 970, 00 грн. заборгованої заробітної плати, 21 645, 00 грн. відпускних, 19 887, 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 38 478, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою.

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року був скасований наказ Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року про його звільненя з роботи.

Наказом Міністра оборони України №47-ДП від 18 жовтня 2021 року він був поновлений на посаді.

Наказом Міністра оборони України № 48-ДП від 08 листопада 2021 року він був звільнений з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та підпункту «а» п.22 Контракту в зв`язку з закінченням строку дії контракту.

За період часу з 18 жовтня 2021 року до 08 листопада 2021 року йому не була виплачена заробітна плата за 18 робочих днів у розмірі 11 574, 00 грн.

В рахунок погашення заборгованості станом на день звільнення 08 листопада 2021 року платіжним дорученням від 18 серпня 2022 року йому було перераховано 9 146, 67 грн.

Таким чином, непогашена заборгованість становить 2 428, 00 грн.

Відповідно до п.18 Контракту керівнику надається основна щорічна відпустка тривалістю 24 дні та 7 днів за особливий характер роботи (ненормований робочий день).

За період з 18 грудня 2019 року до 08 листопада 2021 року невиристані щорічні та додаткові відпустки становлять 59 календарних днів: 24 календарні дні з 18 грудня 2018 року 18 грудня 2019 року; 21 календарний день з 19 грудня 2020 року до 08 листопада 2021 року та 14 календарних днів додаткової відпутки за два роки.

Додатково ним не використана відпустка 8 календарних днів при звільненні 02 серпня 2019 року.

Таким чином, йому має бути компенсовано 67 календарних днів невикористаної відпустки.

Виходячи з розміру його середньоденного заробітку за період часу з 18 жовтня 2021 року до 08 листопада 2021 року, який становить 526, 00 грн., розмір компенсації становить 35 242, 00 грн.

В порушення умов Конктракту при звільненні йому не було виплачено матеріальна допомога на оздоровлення за 2020 та 2021 роки в розмірі середньомісячного заробітку.

Виходячи з середньоденної заробітної плати момент його звільнення 02 серпня 2019 року - 947, 00 грн., середньомісячний заробіток становить 20 081, 00 грн.( 947.00 х 215 роб. днів = 20 081. 00 грн).

Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за два роки становить 40 162. 00 грн.

Виходячи з того, що належні йому до виплати суми заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення на момент звільнення в сумі 77 832, 00 грн. виплачені не були, просить стягнути з відповідача 24 667, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати з листопада 2021 року в зв`язк уз її несвоєчасною виплатою.

Таким чином, за наслідками звільнення його з роботи 08 листопада 2021 року до стягнення належить 2 428. 00 грн. заборгованої заробітної плати, 35 242, 00 грн. компенсації за невикористані відпустки, 40 162. 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 24 667, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати.

З урахуванням рішення суду про стягнення з відповідача на його користь коштів без урахування обов`язкових платежів з відповідача підлягає стягненню:

-15 398, 00 грн. невиплаченої заробітної плати;

-21 645, 00 грн. невиплачених відпускних за 2019 рік;

-27 991, 00 грн. компенсації за невикористані відпустки за 2020-2021 роки;

-60 049, 00 грн. невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020 та 2021 роки;

-54 927, 74 грн. копесації втрати частини заробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 06 квітня 2023 року та відповідно до ст.33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подання відзиву, третій особі - пояснень на позов.

Відповідач та третя особа своїм правом не скористалися, відзив на позов та пояснення не подали.

Розпорядженням керівника апарату суду №75 від 18 січня 2024 року проведений повторний автоматизований розподіл справи та визначено новий склад суду.

Ухалою суду від 01 липня 2024 року підготовче провадження в справі було закрито, суд перейшов до розгляду справи за праилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Тобто, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Судом встановлено, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 07 листопада 2018 року № 55-ДП позивач був призначений на посаду начальника Установи «28 управління начальника робіт».

07 листопада 2018 року між Міністерством оборони України, як органом управління майном, та позивачем, як керівником, був укладений контракт на період з 07 листопада 2018 року по 06 листопада 2021 року.

Наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року позивач був звільнений з посади на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України та з ним був розірваний контракт на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року наказ Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року був визнаний незаконним та скасований, а позивач поновлений на роботі на посаді начальника Установи.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2021 року постанова Київського апеляційного суду залишена без змін.

Наказом Міністра оборони України №47-ДП від 13 жовтня 2021 року наказ державного секретаря Міністерства оборони України №43-ДП від 02 серпня 2019 року був скасований, а позивач поновлений на займаній посаді.

Наказом Міністра оборони України № 48-ДП від 08 листопада 2021 року позивач звільнений з роботи з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та підпункту «а» п.22 Контракту в зв`язку з закінченням строку дії контракту.

( а.с. 15 - 30 )

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, які були оглянуті судом в Автоматизованій системі документообігу суду «Д-3», оскільки, посилаючись на них, позивачем вони до позову долучені не були, був частково задоволений позов позивача, пред`явлений до Міністерства оборони України та Установи «28 Управління начальника робіт».

Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь позивача 7 251,01 грн. компенсації за невикористан відпустку та 8 217,26 грн. інфляційних втрат частини заробітної плати.

В решті позову було відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що з позивачем був проведений розрахунок та виплачеі належні йому до розрахунку кошти станом на момент звільнення 02 серпня 2019 року в розмірі 46 107,85 грн. за період часу з квітня 2019 року станом на 02 серпня 2019 року, та станом на момент звільнення 08 листопада 2021 року в розмірі 11 362,32 грн. за період часу з 13 жовтня 2021 року до 08 листопада 2021 року.

Крім того, встановлено, що зазначені кошти перераховані позивачу відповідно 23 червня 2022 року платіжним дорученням № 34 в сумі 37 116 грн. 82 коп., та 18 серпня 2022 року платіжним дорученням № 120 в сумі 11 362,32 грн.

Цим же судовим рішенням встановлено, що стягнута судом сума 7 251,01 грн. є компенсацією за невикористану щорічну відпустку за період з 07 листопада 2018 року по 31 липня 2019 року при звільненні.

Крім того, судом апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року та постанову Верховного суду від 08 липня 2021 року, в справі по спору між сторонами, був спростований факт перебування позивача в відпустці з 24 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року.

Суд визнав докази на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі станом на 02 серпня 2019 року недопустимими в силу положень ст. 78 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вказаними судовими рішеннями встановлено проведення розрахунку з позивачем по заробітній платі як станом на серпнень 2019 року, так і станом на листопад 2021 року в повному обсязі

З урахуванням викладеного підстави для задоволення вимог позивача частині стягнення заробітної плати станом на 02 серпня 2019 року та 08 листопада 2021 року, а також відпускних за 2019 рік відсутні.

Щодо стягнення решти сум, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.18 Контракту керівнику надається щорічна основна відпустка тривалітю 24 календарні дні та щорічна додаткова відпустка тривалітю 7 календарних днів за особливий характер роботи.

У разі відпустки керівнику надається матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі його середньомісячного заробітку.

Умови оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній власності, регулюється постановою Кабінету Мінінстрів Укахни №859 від 19 траня 1999 року «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств».

Матеріальна допомога на оздоровлення - це соціальна грошова виплата працівникам, які йдуть у щорічну відпустку.

Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні й святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Звертаючись до суду, позивач не заперечував, що як основні щорічні, так і додаткові відпустки за 2020 та 2021 рік ним використані не були.

З урахуваннм цього, підстави для стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення відсутні.

Відповідно до ст.74 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

За змістом п.2 ч.1 ст.9 Закону України « Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Як зазначено вище, рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, пред`явлений позивачем позов до Міністерства оборони України та Установи «28 Управління начальника робіт» був задоволений частково.

В позові в частині вимог, пред`явлених у даній справі до Міністерства оборони України,про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням, було відмовлено,як до неналежного відповідача.

Доказів зворотнього позивач як при зверненні до суду, так і протягом всього часу знаходження справи в провадженні суду, не надав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Виходячи з цих обставин, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Враховуючи викладене вище, висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі заявлених вимог, відсутні підстави і для задоволення вимог позивача в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 36, 4, 83, 94, 115, 116, 117 КЗ України, Законом України « Про відпустки», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації втрати частини заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: К.В.Машкевич