ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 757/56433/19-ц

провадження № 61-4117св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про стягнення коштів за договорами банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 січня 2013 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN8943, сума вкладу за яким становить 50 000 доларів США, строк вкладу складає 365 днів, процентна ставка становить 6 % річних.

27 грудня 2013 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD200, сума вкладу за яким становить 78 235,80 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 8 % річних.

29 січня 2014 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100, сума вкладу за яким становить 17 667 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 7 % річних.

07 червня 2017 року він звернувся до банку з повідомленням про небажання продовжувати строк дії вказаних депозитних договорів та просив повернути кошти з відсотками на його банківський рахунок.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року в справі № 757/37279/17-ц його ( ОСОБА_2 ) позов задоволено частково, розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 25 січня 2013 року № SAMDN8943 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму вкладу в розмірі 50 000 доларів США, відсотки у розмірі 12 111,99 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року № SAMDNWFD200 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму вкладу в розмірі 78 235,80 доларів США, відсотки у розмірі 19 022,37 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року № SAMDNWFD100 та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на його користь суму вкладу в розмірі 17 667 доларів США, відсотки у розмірі 3 750,60 доларів США.

Вказує, що зазначене рішення суду не виконане та грошові кошти відповідачем не сплачені, виконавчий лист № 757/37279/17-ц, виданий 09 січня 2019 року, знаходиться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

Вважає, що оскільки він звернувся 07 червня 2017 року до АТ КБ «Приватбанк» з повідомленням-вимогою про розірвання депозитних договорів, і вказана вимога не була виконана банком протягом семи днів з моменту її отримання, то з відповідача підлягає стягненню майнова відповідальність у вигляді трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів за період з 15 червня 2017 року до 21 жовтня 2019 року, а також пеня відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період з 22 жовтня 2018 року до 21 жовтня 2019 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року задоволено заяву позивача про заміну сторони у справі та залучено до участі в справі як правонаступника позивача ОСОБА_3 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року задоволено заяву позивача про заміну сторони у справі та залучено до участі в справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 .

За таких обставин та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

- за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN8943 від 25 січня 2013 року три проценти річних від суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період з 05 грудня 2018 року до 12 листопада 2020 року у розмірі 2 913,70 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період з 22 жовтня 2018 року до 05 грудня 2018 року, що складає 2 468 380,50 грн;

- за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 27 грудня 2013 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період з 05 грудня 2018 року до 12 листопада 2020 року у розмірі 4 559,11 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період з 22 жовтня 2018 року до 05 грудня 2018 року, що складає 3 862 314,46 грн;

- за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD100 від 29 січня 2014 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період з 05 грудня 2018 року до 12 листопада 2020 року у розмірі 1 029,53 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період з 22 жовтня 2018 року до 05 грудня 2018 року, що складає 872 177,57 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних з суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки між ними відсутні будь-які зобов`язальні відносини щодо договорів банківських вкладів. Установивши, що станом на 10 березня 2021 року судове рішення у справі № 757/37279/17-ц повністю виконано, кошти за депозитними вкладами виплачено стягувачу у виконавчому провадженні - ОСОБА_3 , а договори - розірвано, суди дійшли висновків про відсутність будь-яких зобов`язальних відносин між ОСОБА_3 як правонаступником ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк». Водночас суди звернули увагу на те, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Крім того, суди констатували, що після ухвалення судового рішення від 16 липня 2018 року в справі № 757/37279/17-ц, що набрало законної сили 05 грудня 2018 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, вкладником та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. З огляду на зазначене суди дійшли висновку, що з моменту набрання судовим рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У березні 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» від імені ОСОБА_1 - адвокат Терновий Р. Б. подав касаційну скаргу на вказані судові рішення після закінчення строку на касаційне оскарження, у якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 752/17619/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у системному взаємозв`язку із пунктом 1 частини другої, частини третьої і п`ятої статті 11, частини першої і другої статті 509, частини першої статті 598, частини другої статті 625 ЦК України і частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд, здійснюючи процесуальне правонаступництво, має перевірити наявність дійсної вимоги за правочином на момент такого переходу прав від первісного кредитора до нового, і лише встановивши, що передана вимога є дійсною, замінювати у справі позивача його правонаступником. У разі встановлення відсутності дійсної вимоги за правочином суд повинен відмовити у заміні позивача його правонаступником. При вирішенні цієї справи суди помилково вважали, що на дату укладення договору відступлення права вимоги від 23 червня 2022 року зобов?язальні відносини між Коcмаровою Н. А. як правонаступником ОСОБА_2 та банком відсутні і тому Коcмарова Н. А. передала ОСОБА_1 за вказаним договором відступлення недійсні вимоги. На переконання заявника суд неправильно тлумачить поняття «зобов?язання» і «зобов?язальні відносини» та зміст договору про відступлення права вимоги від 23 червня 2022 року, а також помиляється у застосуванні норм матеріального права в частині підстав виникнення і припинення зобов?язання. Вказує, що право вимоги на сплату боржником кредиторові вказаних складових майнової відповідальності безумовно підлягає передачі первісним кредитором новому кредитору за відповідним правочином.Крім того, заявник вбачає суперечливість у висновках судів попередніх інстанцій, які вказуючи, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов?язань згідно зі статтею 625 ЦК України, одночасно вважають, що складові такої відповідальності не можуть бути предметом договору цесії (відступлення права вимоги).

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 січня 2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN8943, сума вкладу за яким становить 50 000 доларів США, строк вкладу складає 365 днів, процентна ставка становить 6 % річних.

27 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD200, сума вкладу за яким становить 78 235,80 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 8 % річних.

29 січня 2014 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100, сума вкладу за яким становить 17 667 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 7 % річних.

07 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до банку з повідомленням про небажання продовжувати строк дії вказаних депозитних договорів та просив повернути кошти з відсотками на його банківський рахунок.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року в справі № 757/37279/17-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково, розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 25 січня 2013 року № SAMDN8943 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 50 000 доларів США, відсотки у розмірі 12 111,99 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року № SAMDNWFD200 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 78 235,80 доларів США, відсотки у розмірі 19 022,37 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року № SAMDNWFD100 та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 17 667 доларів США, відсотки у розмірі 3 750,60 доларів США.

09 січня 2019 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року видано виконавчий лист.

16 вересня 2019 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Мухиріним С. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 757/37279/17-ц, виданого 09 січня 2019 року.

07 листопада 2019 року ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_3 щодо отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN8943 від 25 січня 2013 року, № SAMDNWFD200 від 27 грудня 2013 року, № SAMDNWFD100 від 29 січня 2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, але не виключно, в межах справи № 757/56433/19-ц за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду міста Києва.

Постановою від 10 березня 2021 року виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 09 січня 2019 року № 757/37279/17, виданого на виконання рішення суду від 16 липня 2018 року у справі № 757/37279/17-ц, було закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення суду (а. с. 35 зворот, т. 2).

23 червня 2022 року ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_1 щодо отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN8943 від 25 січня 2013 року, № SAMDNWFD200 від 27 грудня 2013 року, № SAMDNWFD100 від 29 січня 2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, але не виключно, в межах справи № 757/56433/19-ц за позовом ОСОБА_2 (заміненого на ОСОБА_3 ) до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду міста Києва.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Умови договору банківського вкладу повинні передбачати порядок повернення вкладу.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Судами установлено, що між ОСОБА_2 та банком буди укладені договори банківського вкладу.07 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до банку з повідомленням про небажання продовжувати строк дії вказаних депозитних договорів та просив повернути кошти з відсотками на його банківський рахунок. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року, що набрало законної сили 05 грудня 2018 року (справа № 757/37279/17-ц), частково задоволено позов ОСОБА_2 , розірвано спірні договори банківського вкладу та стягнуто на користь позивача суми вкладу та відсотки. Це судове рішення виконано.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правовий висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Тобто з моменту набрання рішенням судовим рішенням у справі № 757/37279/17-ц (05 грудня 2018 року) щодо розірвання договорів банківських вкладів на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , вважаючи себе правонаступником у зобов`язальних правовідносинах ОСОБА_2 із банком, просив стягнути на його користь 3 % річних з суми боргу за прострочення виконання банком грошового зобов`язання, стягнутого за судовим рішенням у справі № 757/37279/17-ц, та пеню у розмірі трьох відсотків від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення, починаючи з моменту набрання судовим рішенням законної сили (05 грудня 2018 року).

Оскільки між ОСОБА_2 та банком з моменту набрання судовим рішенням у справі № 757/37279/17-ц (05 грудня 2018 року) законної сили припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

07 листопада 2019 року ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_3 щодо отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, тощо) за вказаними договорами банківського вкладу.

Постановою від 10 березня 2021 року виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 09 січня 2019 року № 757/37279/17, виданого на виконання рішення суду від 16 липня 2018 року у справі № 757/37279/17-ц, було закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

23 червня 2022 року ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_1 .

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам».

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому, під час розгляду заяв/клопотань про заміну кредитора правонаступником, судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги)).

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах: від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 04 грудня 2018 року у справі №31/160(29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19.

Установивши, що станом на 10 березня 2021 року судове рішення у справі № 757/37279/17-ц повністю виконано, кошти за депозитними вкладами виплачено стягувачу у виконавчому провадженні - ОСОБА_3 , а договори банківського вкладу (депозиту) - розірвано, суди попередніх інстанцій правильно виходили із відсутності будь-яких зобов`язальних відносин між ОСОБА_3 як правонаступником ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», та відповідно між ОСОБА_1 як правонаступником ОСОБА_3 і банком, та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з банка на користь ОСОБА_1 3 % річних з суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 752/17619/16, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Аргументи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду з приводу питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у системному взаємозв`язку із пунктом 1 частини другої, частини третьої і п`ятої статті 11, частини першої і другої статті 509, частини першої статті 598, частини другої статті 625 ЦК України і частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) є безпідставними, оскільки існує стала судова практика щодо застосування судами вказаних норми закону, водночас у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до незгоди з висновками судів, а також власного тлумачення заявником норм матеріального права.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович