ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5403/21 Головуючий суддя І інстанції Афанасьєв В. О.
Провадження № 22-ц/818/1420/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо правочинів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ярмака Сергія Валерійовича на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року, по цивільній справі № 643/5403/21, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 29 березня 2021 року вернувся до суду із вищевказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що з 28.04.2014 у Московському ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження №43207591 щодо боржника ОСОБА_5 з примусового солідарного стягнення з засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь стягувача і позивача за цим позовом - ОСОБА_2 в рахунок погашення матеріальної шкоди 2154476,00 грн., яке було відкрито на підставі виконавчого листа, виданого згідно вироку суду у справі № 1-470/11 Московським районним судом м. Харкова.

Під час здійснення виконавчих дій, за відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно обуло виявлено, що за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . 28.04.2014 року старшим державним виконавцем Московського ВДВС було винесено постанову про арешт майна, належного ОСОБА_5 , та оголошення заборони на його відчуження, тобто було накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджувалося Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.08.2016 року у іншій справі № 643/8813/16-ц було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , за умовами якої відповідач ОСОБА_5 визнає, що його борг перед ОСОБА_10 за договором позики від 08.06.2009 р. у розмірі 15000,00 доларів США, та в рахунок погашення цього боргу за договором позики ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_10 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири.

Вищезазначена ухвала про визнання мирової угоди була скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.09.2017 року. Підставою для скасування ухвали суду є наявність виконавчого провадження про солідарне стягнення на користь ОСОБА_2 , зокрема, ОСОБА_5 , матеріальної шкоди, та вжиття при виконанні цього виконавчого провадження заходів заборони відчуження спірного майна та накладення на нього арешту. 05.05.2017 року У подальшому між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено спірний договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Є.К., зареєстрований в реєстрі за № 287.

Право власності ОСОБА_3 на вищезазначену частину квартири було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.05.2017 року.

На час визнання Московським районним судом м. Харкова мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , відповідно до якої ОСОБА_10 набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , а також на час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частини вищезазначеної квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 набула право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 перебувала та перебуває під вищевказаним обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП № 43207591 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17.03.2014 р. про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення матеріальної шкоди 2154476,00 грн.

Вказані обставини змусили Позивача 10.04.2018 року звернутися до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є.К. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

18.10.2018 року по справі було ухвалено заочне рішення суду, яким позовні вимоги задоволено. 03.12.2018 року ухвалою суду заочне рішення суду скасовано, а справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року у справі №643/4104/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є.К. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 травня 2017 року між ОСОБА_10 , ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є.К., зареєстрований у реєстрі за № 287. Стягнено судові витрати в рівних частках по 352 грн. 40 коп. (триста п`ятдесят дві гривні 40 коп.), з кожного.

Позивач у березні 2021 року дізнався, що під час судового розгляду справи №643/4104/18, спірна частина квартири була подарована ОСОБА_3 Відповідачем 1 по цій справі, згідно договору дарування від 01.09.2018 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Чижовою Н.А., реєстровий номер №1177 Відповідачу 2 по цій справі - ОСОБА_4 . Після чого, відразу ж, спірна частина квартири 12.09.2018 року була продана Відповідачем -2 по цій справі - ОСОБА_1 Відповідачці 3 по цій справі, про що укладено договір купівлі-продажу №4268, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В.

Отже, на даний час, власником спірної квартири є ОСОБА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №247622531 від 10.03.2021 року.

Вищевказане свідчить про те, що, під час діючого виконавчого провадження відносно ОСОБА_5 , де Стягувачем є ОСОБА_2 , при наявності діючих арештів та заборони відчуження, під час здійснення судового розгляду справи №643/4104/18 щодо оскарження купівлі-продажу спірної квартири, частина квартири була декілька раз відчужена в незаконному порядку, чим порушено право Позивача як кредитора отримати належне виконання рішення суду за рахунок майна боржника, що є обов`язковим для усіх осіб.

З цих підстав позивач просив суд визнати:

1.Недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , посвідчений 01.09.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1177, як фраудаторний.

2.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування, укладеного 01.09.2018 року, серія та номер: 1177, індексний номер: 42799007 від 01.09.2018 року, приватний нотаріус Чижова Наталія Анатоліївна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область.

3.Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 12.09.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано в реєстрі за №4268.

4.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору купівлі-продажу, укладеного 12.09.2018 року, серія та номер: 4268, індексний номер: 42973528 від 12.09.2018 року, приватний нотаріус Жовнір Володимир Вікторович, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область.

5.Стягнути з Відповідачів на користь Позивача понесені судові витрати.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.09.2018 між ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , посвідчений 01.09.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1177.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування, укладеного 01.09.2018, серія та номер: 1177, індексний номер: 42799007 від 01.09.2018, приватний нотаріус Чижова Наталія Анатоліївна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 12.09.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано в реєстрі за №4268.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору купівлі-продажу, укладеного 12.09.2018 року, серія та номер: 4268, індексний номер: 42973528 від 12.09.2018, приватний нотаріус Жовнір Володимир Вікторович, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4086 грн., в рівних частках з кожного по 1362,00 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року поновлено ОСОБА_12 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2021. У задоволенні заяви ОСОБА_12 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2021 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ярмак С.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вказав, що відповідачка ОСОБА_1 не була повідомлена судом про розгляд цієї справи, оскільки усі виклики надсилались судом на адресу, за якою вона на день звернення позивача до суду з цим позовом вже не мешкала. Про наявність заочного рішення суду першої інстанції вона дізналась 10 листопада 2023 року випадково, коли це рішення знаходилось на стадії виконавчого провадження, в результаті накладення арешту на її банківський рахунок для забезпечення сплати судового збору, після чого звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в чому їй було відмовлено, а тому вона наразі подала апеляційну скаргу.

Вказано, що з матеріалів справи не вбачається доказів порушень під час укладання договору дарування, а саме на час укладання договору дарування в реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні буд-які заборони на відчуження майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та заборони на відчуження самого майна, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яке придбала відповідачка ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору.

Під час укладання договору купівлі-продажу спірної частини квартири 12.09.2018 року Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимиром Вікторовичем були перевірені в державних реєстрах відомості про наявність прав інших осіб на вказане нерухоме майно та його обтяжень, яких не було встановлено.

Відомостей в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 щодо перебування на час вчинення 12.09.2018 року нотаріальних дій, а саме що спірна частина квартири перебувала та перебуває під обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП №43207591 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17.03.2014 р. про солідарне стягнення з засуджених на користь Позивача в рахунок погашення матеріальної шкоди 2154476,00 грн - не було. Тобто згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 не існувало жодних заборон та обтяжень.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, апелянт є особою, яка добросовісно покладалася на ці офіційні відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, а тому набула право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість незаконно позбавив відповідачку права власності, яке захищається гарантіями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача ОСОБА_2 адвокат Гриценко Ю.В. просить скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи скарги цього висновку не спростовують. Вважає, що відповідачка ОСОБА_1 внаслідок арешту її рахунків при примусовому стягненні судового збору в сумі 1362,00 грн. у травні 2023 року могла дізнатися про наявність заочного рішення, а позивач зазначив у своєму позові останню відому йому адресу відповідачки, а тому є неповажною причина її неявка у судове засідання, коли була розглянута справа по суті.

Вказує, що відповідачка ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем вказаної частки квартири, оскільки внаслідок арешту цієї частки під час виконання вироку суду її наступні відчуження є незаконними, спрямовані на уникнення боржника ОСОБА_5 від присудженого вироком суду стягнення на користь позивача ОСОБА_2 , а боржник ОСОБА_5 фактично мешкав зі своєю сім`єю (дружиною і дитиною) разом з відповідачкою за одним адресою у спірній квартирі, яку придбала відповідачка ОСОБА_1 .

Також зазначає, що боржник ОСОБА_5 визнав перед представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Гриценко Ю.В., що він фіктивно продав свою квартиру, але готовий частково сплатити борг, з приводу чого протягом січня 2022 року з ним тривали переговори та електронне листування щодо умов та суми погашення, проти з початком війни 24.02.2022 зв`язок з ним був втрачений.

Наполягає на тому, що позивач має право на захист свого цивільного інтересу на перебування предмету спірних правочинів у боржника ОСОБА_5 , за рахунок чого у подальшому на підставі закону України «Про виконавче провадження» можливе звернення примусового стягнення на це майно в інтересах позивача. У зв`язку з чим покликається також на правові висновки ВП ВС у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц згідно яким цивільно-правовий договір (у тому числі договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в том числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної вили. Боржник (дарувальник) проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження права позивача оспорювати такі правочини також навела правові висновки, які були висловлені ВС у постановах від 01 квітня 2020 року, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, та у постанові ВС від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції зазначив наступні мотиви свого рішення.

На момент розгляду даної справи, власником спірної квартири є ОСОБА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №247622531 від 10.03.2021 року (а.с. 36-38).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведеної норми закону свідчить про те, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як встановлено судом та підтверджено зібраними у справі доказами:

- на час визнання Московським районним судом м. Харкова мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , відповідно до якої ОСОБА_10 набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 ,

- на час укладення 05.05.2017 та посвідчення договору купівлі-продажу року 1/2 частини вищезазначеної квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 набула право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири,

- на час укладення оспорюваного договору дарування від 01.09.2018, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_4 набула право власності на частину квартири, та розгляду судом справи №643/4104/18,

- на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 12.09.2018, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 набула право власності на частину квартири, та розгляду судом справи № 643/4104/18, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 перебувала та перебуває під обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП №43207591 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17.03.2014 р. про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення матеріальної шкоди 2154476,00 грн.

Отже, ОСОБА_14 (як і інші особи) не мала права здійснювати жодних дій стосовно нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , відповідно всі наступні правочини з приводу спірного нерухомого майна є недійсними.

Укладені між Відповідачами правочини здійснені ними без належних повноважень та порушують права Позивача, який є Стягувачем у виконавчому провадженні, в рамках якого був накладений арешт на спірну частину квартири, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Вищевказане свідчить про те, що, під час діючого виконавчого провадження відносно ОСОБА_5 , де Стягувачем є ОСОБА_2 , при наявності діючих арештів та заборони відчуження, під час здійснення судового розгляду справи №643/4104/18 щодо оскарження купівлі-продажу спірної квартири, частина квартири була відчужена в незаконному порядку, чим порушено право Позивача як кредитора отримати за рахунок боржника належне виконання рішення суду, яке є обов`язковим для усіх осіб.

вимоги Позивача щодо скасування рішень нотаріусів є належними та обґрунтованими, оскільки наразі належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих доказів у справі приходить до висновку щодо їх обґрунтованості та задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, які були зроблені з порушенням норм цивільного процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, виходячи з наступного.

Доводи скарги про те, що суд не повідомив відповідачку ОСОБА_1 про судовий розгляд справи знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Так, позивач зазначив наступну адресу відповідачки ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , і саме за цією адресою суд без проведення її належної верифікації згідно до норми ч. 6-8 ст. 187 ЦПК України направляв судові повістки та надсилав копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позову разом з доданими документами, копії ухвали про забезпечення позову, які були повернуті без вручення адресату з позначкою про закінчення терміну зберігання, що не є належним врученням цих документів суду згідно норми ст. 128 та ст. 272 ЦПК України. Як вбачається з копії паспорту відповідачки ОСОБА_1 , яку вона надала на обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення вона змінила адресу реєстрації свого місце постійного проживання у вересні 2018 року, тобто до звернення позивача з цим позовом до суду першої інстанції, на іншу: АДРЕСА_3 , тобто за адресою спірної частки квартири після її придбання у власність (а.с. 100 -102, 157-164, 201-202 т.1).

Наведене свідчить, що суд розглянув справу по суті за відсутності відповідачки ОСОБА_1 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду, та про розгляд цієї справи у суді, що відповідно до норми п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 753/6676/20 (провадження № 61-21336св21) зроблено висновок, що

«приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У справі, що переглядається у позові зазначено, що оспорювані договори дарування та купівлі-продажу укладені з метою уникнення виконання рішення (вироку) суду.

Згідно копії постанови старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 28.04.2014 року ним було накладений арешт на все майно громадянина ОСОБА_5 та заборона здійснювати відчуження цього майна, в рамках виконавчого провадження ВП № 43207591 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17.03.2014 р. про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення матеріальної шкоди 2154476,00 грн., копія якого також є у матеріалах справи ( т. 1 а.с. 1-16).

Відповідно до копії заочного рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2020 року у справі № 643/4104/18 (провадження № 2/643/406/20) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Елеонори Костянтинівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, - судом були встановлені обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи особами, які також беруть у ній участь (позивач ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_14 ), а саме:

«За відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_5 на час накладення арешту було зареєстроване право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності ( т. 1 а.с.24-26).

Обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.22-26).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.08.2016 року у справі № 643/8813/16-ц визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , за умовами якої відповідач ОСОБА_5 визнає, що його борг перед ОСОБА_10 за договором позики від 08.06.2009 р. становить 15000,00 доларів США, та в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_10 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину вищезазначеною квартири.

Вищезазначена ухвала про визнання мирової угоди була скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.09.2017 року. Підставою для скасування ухвали суду є наявність виконавчого провадження про солідарне стягнення на користь ОСОБА_2 , зокрема, ОСОБА_5 , матеріальної шкоди, та вжиття при виконанні цього виконавчого провадження заходів заборони відчуження спірного майна та накладення на нього арешту (т. 1 а.с.18-20).

05.05.2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Є.К., зареєстрований в реєстрі за № 287 (т. 1 а.с.153-154).

Право власності ОСОБА_3 на вищезазначену частину квартири було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.05.2017 року (т. 1 а.с.28).»

Разом з тим, у даній справі предметом спору є інші договори, які були укладені пізніше вищевказаних мирової угоди від 04.08.2016 року та договору від 05.05.2017 року, які були предметом розгляду вищевказаної справи № 643/4104/18, а саме: нотаріально посвічений договір дарування від 01 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_4 набула право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частку квартири АДРЕСА_1 від 12 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) (а.с. 115 т.1).

Тому встановлений згаданим заочним рішенням суду першої інстанції у справі № 643/8813/16-ц факт зареєстрованого у встановленому законом порядку обтяження на спірну частку квартири до укладення спірних договорів у вигляді арешту майна ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження у 2016-2017 роках є недостатнім доказом існування такого обтяження на день укладення спірних договорів у вересні 2018 року.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на день укладення оспорених у даній справі договорів дарування від 01 вересня 2018 року та купівлі-продажу від 12 вересня 2018 року було внесено обтяження на предмет цих договорів спірну частку квартири АДРЕСА_1 , що має значення для з`ясування добросовісної поведінки відповідачів ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , які не були учасниками вищевказаної справи № 643/8813/16-ц, а тому за змістом вказаної норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України позивач ОСОБА_2 має доводити ці обставини у загальному порядку. Покликання на заочне рішення суду першої інстанції у справі № 643/4104/18 у даній справі, яка розглядається з іншим складом учасників, - не має преюдиціального значення для встановлення підстав недійсності договору купівлі-продажу

У справі також відсутні докази того, що на день придбання ОСОБА_1 спірної частки квартири їй було відомо про те, що колишній її власник ОСОБА_5 є боржником позивача ОСОБА_2 на підставі відповідного рішення (вироку) суду. Наведені з цього приводу у відзиві на апеляційну скаргу аргументи сторони позивача доказами не підтверджені, а тому колегія суддів їх відхиляє за необґрунтованістю.

З огляду на це колегія суддів вважає, що позивач не спростував презумпцію добросовісності набувачки спірного нерухомого майна відповідачки ОСОБА_1 і тому її право власності на цю квартиру підлягає захисту на умовах законності та пропорційності втручання у право на мирне володіння майном відповідно до гарантій ст. 1 Першого Протоколу Конвенції Про захист прав людини і основоположних і свобод 1950р. Зазначені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

У даній справі позивач захищає своє право кредитора на виконання рішення (вироку) суду про звернення стягнення на майно солідарного боржника ОСОБА_16 , якщо у нього відсутнє інше майно, за рахунок якого неможливо стягнути цей борг, що передбачене нормою ст. 366 ЦК України та ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»

Так. відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2016, № 30, ст.542) в редакції, на день укладення спірних договорів, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Отже, за змістом вказаної норми ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у позивача як кредитора у виконавчому провадження існують законні очікування на звернення стягнення не спірну частку квартири за наявності визначених у вказаній нормі умов, які також входять до предмет доказування по даній справі, але відповідних доказів про їх наявність позивач до суду також не надав.

Відповідно до ст. 366 ЦК України позивач з метою отримати відшкодування за рахунок майна боржника має також право діяти самостійно, як кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, а саме: у разі недостатності у боржника-співвласника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, кредитор може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

За таких обставин за урахуванням вищевказаних обставин справи в межах підстав та предмету позову належним відповідачем у справі є також боржник позивача за вищевказаним рішенням (вироком) суду, ОСОБА_5 , з яким позивач згідно наведених у відзиві аргументів проводив позасудове врегулювання стягнення боргу за рахунок сплати грошових коштів.

Аналогічний правовий висновок щодо належного відповідача у аналогічному спорі був висловлений у поставі КЦС ВС від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22), який колегія суддів враховує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, шляхом відновлення права власності боржника ОСОБА_5 в результаті визнання недійсними договорів та скасування відповідних рішень про реєстрації права власності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21) зазначено, що: «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

У справі, що переглядається суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, спрямовані на відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, і такий спосіб захисту передбачений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Однак, у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту колегія суддів не вважає належним з наступних підстав.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 13 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. визначено, якщо права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, особа має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За своїм змістом конвенційне право на ефективний захист основоположних цивільних прав у національному законодавстві визначене у нормі ст. 5 ЦПК України, яка передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У цивільному судочинстві діють принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, ст.ст. 12, 13, 11 ЦПК України, який передбачають наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Основне завдання цивільного судочинства сформульоване у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У контексті вказаних принципів касаційний суд виснував, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Тобто, змісту спору.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним (належним), тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. правові висновки, які були висловлені з цього приводу у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).

Належний та ефективний захист судом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному судочинстві має приводити до відновлення порушеного права позивача, внаслідок чого спір повністю вирішується і не потребує додаткового звернення для захисту порушеного цивільного права (інтересу), що є також є проявом принципу пропорційності та його складового елементу - процесуальної економії.

Неправильно обраний спосіб захисту з огляду на вищевказані принципи цивільного судочинства зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Внаслідок визнання спірних договорів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності відповідачів на спірну частку вважається, що право боржника ОСОБА_5 на спірну частку квартири відновлюється.

Однак, цим спір по суті не вичерпується, оскільки таке відновлення не задовольняє цивільний інтерес ОСОБА_5 , оскільки право кредитора на звернення стягнення на майно боржника, для отримання якого він звернувся до суду у даній справі, за змістом вказаних норм ст. 366 ЦК України та ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» залежить від наявності додаткових підстав. Кредитору у даному випадку необхідно додатково доводити наявність інших підстав для набуття права на звернення стягнення на майно боржника: відсутність у боржника іншого майна (у порядку визначеного ст. 366 ЦК України правового механізму), коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача (відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження).

За недоведеності цих юридичних фактів у кредитора-позивача у даній справі не виникає права на звернення стягнення на спірне нерухоме майно боржника, а отже і права на визнання у даній справі недійсними спірних правочинів, стороною яких він не був. За таких обставин втручання у право власності відповідачки ОСОБА_1 на спірну частку квартири, яка є її добросовісним власником, лише заради відновлення правового стану боржника ОСОБА_5 до відчуження свого майна, у контексті гарантій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р - є непропорційним втручанням у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, суд не з`ясував, що відновлення права власності на спірну частку квартири за ОСОБА_5 стосується його законних прав та обов`язків солідарного боржника у виконавчому провадженні на сплату боргу в інший спосіб, однак до участі у справі в якості відповідача судом він не був залучений. За відсутності належного складу відповідачів, які мають право надавати свої доводи та заперечення щодо підстав та предмету спору, а також докази на їх підтвердження, ст. 43 ЦПК України, не можна вважати, що суд повністю встановив обставини справи, що має значення для законного вирішення справи та легітимного позбавлення права власності останнього набувача спірної частки квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України лише суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За таких обставин та відсутності повноважень у суду апеляційної інстанції для залучення в якості співвідповідача солідарного боржника ОСОБА_5 у задоволенні позову ОСОБА_2 про відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно відмовити у зв`язку з обрання неналежного способу захисту та неналежним суб`єктним складом, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ярмака Сергія Валерійовича задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 02 серпня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.