Справа № 201/4226/24
Провадження № 2/201/2351/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Покопцевої Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

11.04.2024р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15.04.2024р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні в підготовче засідання (а.с. №40).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Голубніченко В.О. (діє на підставі ордеру від 10.04.2024р. а.с. № 41) зазначав, що 18.09.2004р. померла мати позивача 0 ОСОБА_2 , після якої залишилося спадкове майно, домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до Першої ДДНК, однак постановою державного нотаріуса від 24.11.2015р. було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадкування з посиланням на те, що відсутні відомості про реєстрацію домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також не надано правовстановлюючий документ на зазначене домоволодіння. Також зазначав, що спадкодавцю в безстрокове користування було надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Також по тексту позову було зазначено про те, що мати позивача здійснила будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці але за час свого життя не встигла здійснити реєстрацію права власності на належне їй нерухоме майно.

Представник позивача просив визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: А-1 - житловий будинок, який складається з: Санвузол (1-1), Житлової кімнати (1-2), Житлової кімнати (1-3), Кухні (1-4); а-1 - прибудова; а1-1 - прибудова; Б - сарай; В - сарай; №1-5,І споруди, мостіння, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2 .

Відповідач - Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнала. 06.05.2024р. представником відповідача - ОСОБА_3 (самопредставництво а.с. № 59-60) в порядку ст. 178 ЦПК України подано відзив позов (а.с. № 54-58), по тексту якого представник відповідача зазначала, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельні ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, позивач має право успадкувати те майно (частини), яке належало спадкодавцю. З викладеної інформації у позовній заяві та з долучених до неї доказів неможливо встановити порушення прав та інтересів позивача з боку Дніпровської міської ради, оскільки жодної інформації щодо права власності на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , суду не надано. У зв`язку з викладеним представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

В межах підготовчого провадження по справі 23.05.2024р. від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування від Першої ДДНК спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала суду від 23.05.2024р. з боку Першої ДДНК виконана, спадкова справа надійшла 11.06.2024р.

Підготовче засідання у справі відповідно до вимог ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 03.07.2024р. (а.с. № 112).

Представник позивача в заяві від 16.07.2024р. позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати за відсутності позивача та його представника. В цій заяві представник позивача окремо зазначив, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених судових витрат (а.с. № 115).

Представник відповідача ДМР в судове засідання 16.07.2024р. не з`явився, про дату розгляду справи 16.07.2024р повідомлявся належним чином, у справі наявна розписка представника відповідача ОСОБА_3 (а.с. № 113).

Про причини неявки представник відповідача суд не сповістив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надіслав.

З урахуванням заяви представника позивача та неявки представника відповідача при належному повідомленні про дату розгляду справи суд у відповідності до положень ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалив рішення в судовому засіданні 16.07.2024р.2024р. за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Підстав для ухвалення по справі заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов для ухвалення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України (представником відповідача 06.05.2024р. подано відзив на позов, якому буде дана оцінка поряд з доказами у справі).

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку змісту заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія та номер НОМЕР_1 , яке видане 27.09.2004р. відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис №7466 (а.с. № 10).

Після померлої спадкоємцем є її син, позивач по справі - ОСОБА_1 . Факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 доводиться рідним сином ОСОБА_2 , підтверджується повторним свідоцтвом про народження, яке видано на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія та номер: НОМЕР_2 , яке видане 07.05.1981р. ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №1736 (а.с. № 9).

Інших спадкоємців померлої судом не встановлено.

Позивач 11.08.2015р. звернувся з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. № 83).

Втім, постановою державного нотаріуса від 24.11.2015р. було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадкування з посиланням на те, що відсутні відомості про реєстрацію домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також не надано правовстановлюючий документ на зазначене домоволодіння (а.с. № 103).

Також судом встановлено, що рішенням Октябрської районної ради депутатів трудящихся від 24.01.1961р. надано ОСОБА_2 право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею (600 кв.м.) по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 18.02.1961р. Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. № 15).

02.02.1961р. ОСОБА_2 був виготовлений проект будівництва домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який був затверджений райкомунхозом (а.с. № 14).

04.02.1961р. між виконкомом Октябрської районної Ради депутатів трудящих, в особі завідуючого відділу комунального майна ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як забудовником, був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. У відповідності з умовами договору ОСОБА_2 відводилась для забудови земельна ділянка АДРЕСА_1 . У договорі зазначено, що разом з договором був складений проект будівництва будинку. Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 27.02.1961р. та зареєстрований за реєстровим № 2-512 (ас. № 13).

Після відведення та передачу у безстрокове користування земельної ділянки, ОСОБА_2 здійснила на ній будівництво у 1965р., а саме: А-1 житловий будинок, а-1 прибудову, Б сарай, В Сарай, №1-5,І споруди, мостіння та у 1987 році а1-1 - прибудову.

З технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який був виготовлений 01.03.1991р., вбачається, що житловий будинок, разом з господарськими будівлями та спорудами, має наступні характеристики: А-1 - житловий будинок, який складається з: Санвузол (1-1), Житлової кімнати (1-2), Житлової кімнати (1-3), Кухні (1-4); а-1 - прибудова; а1-1 - прибудова; Б - сарай; В - сарай; №1-5,І споруди, мостіння (а.с. № 16-19).

Надалі на замовлення позивача у справі був виготовлений ще один технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 14.08.2015р., з якого вбачається, що наразі житловий будинок, разом з господарськими будівлями та спорудами, має наступні характеристики: А-1 - житловий будинок, який складається з: Санвузол (1-1), Житлової кімнати (1-2), Житлової кімнати (1-3), Кухні (1-4); а-1 - прибудова; а1-1 - прибудова; Б - сарай; В - сарай; №1-5,І споруди, мостіння (а.с. № 20-22).

Отже, ОСОБА_2 в безстрокове користування було надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. ОСОБА_2 здійснила будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці, втім через смерть не встигла здійснити реєстрацію права власності на належне їй нерухоме майно.

Частиною 1, 2 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).

Статтями 380, 390 ЦК України встановлено, що житловий будинок та садиба є об`єктами права власності.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина 1 статті 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (частина 1 статті 1297 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Відсутність свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця, не є перешкодою для реалізації права на прийняття спадщини. Оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (постанова Верховного Суду від 14.08.2019р. у справі № 523/3522/16-ц).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (абзац 3 пункту 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», постанова Верховного Суду від 22.09.2021р. у справі №227/3750/19).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22.09.2021р. у справі №227/3750/19).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013р., визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина 2 та 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

31.01.1966р. Міністерством комунального господарства Української РСР затверджено Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР. Інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56.

Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності (пункт 4 Інструкції).

Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані (пункт 6 Інструкції).

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992р. № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

До 05.08.1992р. закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (постанова Верховного Суду від 15.10.2020р. у справі №623/214/17).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (абзац 2 пункту 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

З доказів наданих позивачем до позовної заяви вбачається, що спірне нерухоме майно побудовано у 1965 році. Право власності на такий житловий будинок не зареєстровано у встановленому законом порядку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Чинні на момент побудови нормативні акти не передбачали державної реєстрації об`єктів нерухомого майна.

При цьому, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України (в редакції 2003р.) та Законом України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992р. № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

На підставі викладеного, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992р., не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, а документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992р. індивідуальних (садибних) житлових будинків - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

З аналізу спадкової справи №579-2015 від 11.08.2015р., яка була заведена Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , вбачається, що 11.08.2015р. ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_2 , як фактично, оскільки проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавицею за однією адресою та проживає там же по цей час, а саме: АДРЕСА_1 . Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР на запит від 12.08.2015р. №2473/02-14 державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012р. відсутні відомості про реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 82-108).

Також із спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося, натомість, наявна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.11.2015р.

Суд оцінює критично твердження представника відповідача, які зазначені по тексту відзиву на позов, стосовно того, що позивачем жодної інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_2 , не надано, оскільки речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013р., визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина 2 та 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В свою чергу, позивачем до суду було надано довідку від 18.02.1961р. Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.№ 15), з якої вбачається, що рішенням Октябрської районної ради депутатів трудящихся від 24.01.1961р. ОСОБА_2 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею (600 кв.м.) по АДРЕСА_1 ; виготовлений 02.02.1961р. проект будівництва домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який був затверджений райкомунхозом; договір від 04.02.1961р. про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності; технічні паспорта виготовлені 01.03.1991р. та 14.08.2015р., з яких вбачається рік побудови домоволодіння 1965р.

З наведених обставин, спадкоємець фактично позбавлений можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому його право власності має бути визнано в судовому порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на ефективний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, оскільки інший правовий механізм оформлення таких прав у останнього - відсутній.

Отже, сам факт відсутності правовстановлюючого документу на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин, як належність спадкодавцю цього майна.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з приналежними йому господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені та в заяві до суду від 16.07.2024р. (а.с № 115) представник позивача не наполягав на стягненні з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат, судові витрати, які понесені позивачем по оплаті судового збору при подачі позову у розмірі 3 100 грн. (а.с. №3), покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 328, 380, 392, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 89, 128-130, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП- НОМЕР_3 , право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: А-1 - житловий будинок, який складається з: Санвузол (1-1), Житлової кімнати (1-2), Житлової кімнати (1-3), Кухні (1-4); а-1 - прибудова; а1-1 - прибудова; Б - сарай; В - сарай; №1-5,І споруди, мостіння, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.