Дата документу 23.07.2024 Справа № 331/6827/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/6827/23 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1517/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Трофимової Д.А.,

Кухаря С.В.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири у спільному майні, визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири у спільному майні, визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначала, що 06 лютого 1986 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвав шлюб, від якого вони мали двох дітей: ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

З вересня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стали проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 у батьків ОСОБА_1 , а потім вони проживали у квартирах за різними адресами.

З цього часу між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: вони мали спільний бюджет, спільно вели господарство, піклувалися один про одного, разом відпочивали, разом придбали побутову техніку, сплачували за комунальні послуги, мали взаємні права та обов`язки, а також багато працювали та разом заощаджували кошти для придбання квартир.

Наприкінці 1989 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішили за спільні сумісні кошти придбати квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим ОСОБА_4 вступив в члени ЖБК.

22.01.1990 вартість квартири у сумі 7562 руб. була виплачена ними у повному обсязі, у зв`язку з чим, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки, виданої житлово-будівельним кооперативом «Комунальник-11».

21.12.1991 за договором міни, посвідченим державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори Кочетковою І.В., реєстровий № 1-4102 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обміняли квартиру АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , в яку вони переїхали мешкати разом. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4

28.08.1993 за договором міни, посвідченим старшим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьменко О.Е., реєстровий № 1-4092 ОСОБА_1 з ОСОБА_4 обміняли квартиру АДРЕСА_4 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею - 65,9 кв.м., житловою площею - 43,0 кв.м.

02.07.1996 за договором купівлі-продажу, укладеним на Запорізькій Торговій Біржі «Торг-Інвест», реєстровий № 1754 ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , право власності на яку було також зареєстровано за ОСОБА_4 .

Після цього їх родина переїхала проживати в квартиру по АДРЕСА_7 , так як це було ближче до місця їх роботи та місця проживання батьків позивача.

03.10.1996 за договором міни, укладеним на Запорізькій Торговій Біржі «Торг-Інвест», реєстровий № Н-1692 вони обміняли квартиру АДРЕСА_6 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м.

18.08.2000 ОСОБА_1 з ОСОБА_4 уклали шлюб.

Після реєстрації шлюбу подружжя вирішило провести реконструкцію та капітальний ремонт квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 в єдину квартиру з метою поліпшення житлових умов їх родини. Обидві квартири на час їх придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 потребували капітального ремонту.

ОСОБА_4 як до шлюбу так і після його реєстрації визнавав за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на всі квартири, які вони разом придбали у період спільного проживання.

Переплануванням та капітальним ремонтом були об`єднані дві квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 в єдину квартиру загальною площею 128,95 кв.м..

При реконструкції в спірній квартирі було виконано об`єднання двох квартир в одну, закладений дверний отвір входу в квартиру АДРЕСА_10 , виконано закладення внутрішнього дверного отвору, демонтовані існуючі перегородки та зведені нові, розібрані підвіконні частини в отворах виходів на лоджії, пробитий дверний отвір у внутрішній поперечній стіні діафрагмі.

Все це потребувало від подружжя значних коштів, які вони вкладали в облаштування квартири, та значних зусиль для її обладнання, тому реконструкцію та капітальний ремонт спірної квартири робили поетапно, з поступовим надходженням коштів. У зв`язку з чим, капітальний ремонт та переобладнання квартири завершилось тільки в 2011 році.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 183/84 від 25.05.2012 «про оформлення раніше виконаного перепланування квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 з об`єднанням та приєднанням частини коридору загального користування» за ОСОБА_4 було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа - 90,9 кв.м.

На підставі зазначеного рішення Виконкому ЗМР департаментом житлового господарства та розподілу житлової площі ЗМР 20.10.2012 ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа - 90,9 кв.м.

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 було зареєстровано в ОП «ЗМБТІ» 25.10.2012 реєстраційний номер: 37939574, номер запису: 35824 в книзі - 213.

На переконання позивача, за участю кожного з подружжя спірне нерухоме майно фактично стало іншим. Воно є новоствореним. За час шлюбу це майно істотно збільшилося у розмірі та у своїй вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя. Таким чином, змінився правовий режим нерухомого майна зі статусу спільної власності на статус спільного майна подружжя.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_5 належить їй та її померлому чоловіку - ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Задачиної Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка.

Із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини звернувся також син померлого - ОСОБА_2 .

Син померлого - ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріуса не звертався.

Оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. №114/02- 14 від 03.10.2023, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частини квартири АДРЕСА_5 , як на частку у спільному сумісному майні подружжя, вона змушена звернутись до суду з цим позовом.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя її, ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;визнати за ОСОБА_1 право власності на подружню частку у спільному майні подружжя, а саме - 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , як дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 у порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , усього на 3/4 частини квартири АДРЕСА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2024 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2024 рокускасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову та стягнути з відповідача судові витрати, яких зазнала ОСОБА_1 , на оплату судової експертизи та судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції проігнорував покази численних свідків у справі, які підтвердили достовірність обставин, зазначених у позові, в також висновок експерта. Вважає незаконним та таким, що суперечить фактичним обставинам справи, висновок суду про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не могли проживати однією сім`єю з вересня 1987 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з іншим чоловіком до 1989 року, адже, за твердженням скаржниці, її перший чоловік довгий час перебував у місцях позбавлення волі, тому на вересень 1987 року вони фактично не жили разом понад три роки.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кукурудз Р.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

18 липня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Мосіної О.В. про долучення доказів.

19 липня 2024 року до суду надійшли пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Мосіної О.В., в яких вона просить задовольнити апеляційну скаргу та ухвалити нове рішення про задоволення позову і стягнення судових витрат.

23 липня 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кукурудз Р.О., в якій заявник повідомляє про наявність у нього витрат на правову допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді, підтвердження розміру яких буде надано протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Мосіна О.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кукурудз Р.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Під час розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мосіної О.В. про виклик та допит судового експерта ОСОБА_6 ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро», у зв`язку з його необґрунтованістю.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок праці позивача та вкладення коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірними у цій справі є правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01.01.2004, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01.01.2004.

Так, відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з положеннями пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки квартири АДРЕСА_10 та АДРЕСА_5 набуті до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, при вирішенні справи застосовуванню підлягають положення КпШС України, чинного на момент набуття майна.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 06.02.1986 ОСОБА_4 розірвав шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано 30.05.1989, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою, виданою житлово-будівельним кооперативом «Комунальник-11», ОСОБА_4 був членом ЖБК. 22.01.1990 вартість квартири по АДРЕСА_11 у сумі 7562 руб. ним була виплачена у повному обсязі.

21.12.1991 за договором міни, посвідченим державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори Кочетковою І.В., реєстровий № 1-4102 ОСОБА_4 обміняв квартиру АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджено договором міни від 21.12.1991.

28.08.1993 за договором міни, який посвідчений старшим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьменко О.Е., реєстровий № 1-4092 ОСОБА_4 обміняв квартиру АДРЕСА_4 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею - 65,9 кв.м., житловою площею - 43,0 кв.м.

02.07.1996 за договором купівлі-продажу, укладеним на Запорізькій Торговій Біржі «Торг-Інвест», реєстровий № 1754 ОСОБА_4 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

03.10.1996 за договором міни, укладеним на Запорізькій Торговій Біржі «Торг-Інвест», реєстровий № Н-1692 ОСОБА_4 обміняв квартиру АДРЕСА_6 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м.

18.08.2000 зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 183/84 від 25.05.2012 «Про оформлення раніше виконаного перепланування квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 з об`єданням та приєднанням частини коридору загального користування» за ОСОБА_4 було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа - 90,9 кв.м.

На підставі зазначеного рішення Виконкому ЗМР департаментом житлового господарства та розподілу житлової площі ЗМР 20.10.2012 ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа -90,9 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Задачина Н.В. завела спадкову справу № 17/2023.

Із заявами про прийняття спадщини за законом звернулась ОСОБА_1 та син спадкодавця ОСОБА_2 . Інший син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька не звертався.

03.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Задачиної Н.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме - 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , як дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. №114/02- 14 від 03.10.2023 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частини квартири АДРЕСА_5 , як на частку у спільному сумісному майні подружжя.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що з червня 1988 року до червня 1997 року, з 19 липня 1999 року до 01 листопада 2002 року ОСОБА_1 працювала на різних посадах, отримувала заробітну плату.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , її дочка - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 1987 року, так як у них склалися усталені відносини, притаманні подружжю, вони мали спільний бюджет, займалися вихованням дочки позивача, мали взаємні права та обов`язки, багато працювали та разом заощаджували кошти для придбання квартир, спростовуються матеріалами справи та словами самої скаржниці, оскільки її шлюб з ОСОБА_7 , який, за словами самої скаржниці, упродовж 1984-1987 років перебував у місцях позбавлення волі, було розірвано тільки 30.05.1989.

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, до 30.05.1989 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не могли мати спільний сімейний бюджет, адже жінка та чоловік можуть одночасно бути лише в одному шлюбі, то ж усі її доходи позивача до розлучення становили спільну сумісну власність подружжя її з ОСОБА_7 . Право на повторний шлюб у них виникає лише після припинення попереднього.

Крім того, колегія суддів зауважує, що КпШС УРСР не передбачав жодних юридичних наслідків для чоловіка і жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Статтею 24 КпШС України визначено поняття роздільного майна подружжя. Зокрема, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За змістом пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо.

З огляду на вищевикладене, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 не можна вважати власником половини майна, набутого спадкодавцем ОСОБА_4 до 01.01.2004, на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. У той час як факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01.01.2004, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте ОСОБА_4 за спільні з нею кошти.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_9 придбавалась шляхом безперервної послідовності обмінів квартир починаючи з квартири АДРЕСА_12 .

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 був членом ЖБК«Комунальник-11». 22.01.1990 вартість квартири по АДРЕСА_11 в сумі 7562 руб. ним була виплачена у повному обсязі, ордер йому було видано 15.02.1990.

Проте матеріали справи не містять жодних доказів здійснення ОСОБА_1 особисто пайових внесків чи будь-якої іншої форми участі у виплаті вартості квартири АДРЕСА_12 .

Разом з тим, 28.08.1993 за договором міни ОСОБА_4 обміняв квартиру АДРЕСА_4 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , а 03.10.1996 за договором міни ОСОБА_4 обміняв квартиру АДРЕСА_6 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 .

Доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю її та спадкодавця ОСОБА_4 , оскільки в період спільного проживання вона працювала і мала самостійний заробіток, який вкладала в купівлю квартир, за грошові кошти від продажу яких вона та ОСОБА_4 придбали квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 також не підтверджені належними доказами.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №°16 від 12.06.1998, судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України вп.5постанови від 22 грудня 1995 р. №°20 «Про судову практикуу справах за позовами про захист права приватної власності».

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №°20 від 22.12.1995, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є:

-майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШСУ);

-майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»);

-квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, оскільки до 18.08.2000 ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_4 , вона не могла набути жодну з квартир у спільну з ним власність без участі її власних коштів у придбанні такої квартири.

Остання з квартир (квартира АДРЕСА_9 ) перейшла у власність ОСОБА_4 03.10.1996 за договором купівлі-продажу.

Оскільки ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів участі власними коштами у придбанні 02.07.1996 ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_6 , то станом на дату початку об`єднання квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 вона не була співвласницею жодної з них.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, на підтвердження її участі у спільному майні ОСОБА_1 надала суду копію трудової книжки, копію архівної довідки про її заробітну плату, копії довідок про доходи, про заробітну плату для обчислення пенсії, проте колегія суддів зауважує, що сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у придбанні низки квартир, її участі у їх переобладнанні та реконструкції, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні та реконструкції цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

На підтвердження своїх вимог позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на купівлю квартири чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів, необхідних для реконструкції квартири, тощо.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості посилання позивача на те, що фактично за участю кожного з подружжя спірне нерухоме майно істотно збільшилося у розмірі та у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, а тому відповідно до вимог ст. 62 СК України змінився правовій режим нерухомого майна зі статусу спільної власності на статус спільного майна подружжя.

Суд правильно зазначив, що згідно з положенням пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Так, суд першої інстанції встановив, що Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 183/84 від 25.05.2012 «Про оформлення раніше виконаного перепланування квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 з об`єднанням та приєднанням частини коридору загального користування» за ОСОБА_4 було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа - 90,9 кв.м.

На підставі зазначеного рішення Виконкому ЗМР департаментом житлового господарства та розподілу житлової площі ЗМР 20.10.2012 ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_9 , загальна площа якої - 128, 95 кв.м., житлова площа -90,9 кв.м.

Згідно з Висновком експерта № 0083 від 21.12.2023, який виготовлено на замовлення позивача: «…роботи, які проведені у зв`язку з переплануванням та об`єднанням квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 та приєднанням частини коридору загального користування в одну квартиру АДРЕСА_9 з урахуванням вихідних даних, в період з вересня 2000 року по лютий 2011 року, згідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, класифікуються як реконструкція та капітальний ремонт».

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні приписи містяться у статті 25 КпШС України.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Однак, як правильно визначив суд першої інстанції, Висновок експерта №0083 від 21.12.2023 не містить висновків щодо того, що вартість спірної квартири істотно збільшилась унаслідок здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення реконструкції та капітального ремонту.

Крім того, як зазначено в самому висновку, експерт при його складанні послався на вихідні дані, надані позивачем про те, що капітальний ремонт було проведено в період з вересня 2000 року до лютого 2011 року.

У той час як у ході розгляду справи було встановлено, що Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 а станом на 31.07.2002 (а.с. 54) погашено у зв`язку з перебудовою, а Технічний паспорт квартири АДРЕСА_10 (а. с. 52-53) містить штамп погашення у зв`язку з переплануванням - 31.07.2001.

Також план квартири після реконструкції (малюнок 1 до технічного висновку про стан конструкцій квартир у зв`язку з виконаною реконструкцією, складеного у квітні 2011 ТОВ «Настрой») (а.с. 46), є тотожним плану квартири АДРЕСА_13 , що є частиною технічного паспорта об`єднаної квартири АДРЕСА_13 , складеного станом на 31.07.2022 (а.с 54) Техпаспорт об`єднаної квартири АДРЕСА_13 складено станом на 31.07.2002.

На підтвердження своїх слів про вклад значних особистих коштів в роботи з об`єднання квартир упродовж 2000 2011 років ОСОБА_1 посилається на показання свідків, які не можуть підтверджувати ні факту грошових розрахунків, ні факту виконання будівельних робіт, адже показання свідків не є допустимими доказами на підтвердження факту, що нерухомість придбана особами внаслідок спільної праці та за їхні спільні кошти, показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві чи придбанні нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі.

Колегія суддів вважає правильним врахування судом першої інстанції правового висновку, що викладений у постанові КЦС ВС від 24.03.2021 у справі № 161/17237/19, відповідно до якого, визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Сам факт перебування осіб у шлюбі у період коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто, вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Таким чином, що ОСОБА_1 не надала суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок її праці та вкладення її коштів.

Правильним є і висновок суду першої інстанції, що за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про право на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 за законом, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим, оскільки зверненню ОСОБА_1 до суду з цією вимогою, мало передувати вирішення питання щодо отримання нею у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_5 у порядку спадкування за законом, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання її права у судовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи ОСОБА_9 та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2024 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: