РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/13836/23

Провадження № 22-ц/4815/657/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом/

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом/

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року (ухвалене у складі судді Левчук О.В., повний текст рішення суду виготовлено 20 березня 2024 року) у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення здійснення вимог, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Позов обґрунтовувала тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження № 56743857, до складу якого входять наступні виконавчі документи: виконавчий лист № 569/13392/14-ц від 17.03.2015 року Рівненського міського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої їй каліцтвом матеріальної шкоди в сумі 17768,26 грн., 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу, що понесені позивачкою та належним чином підтверджені; виконавчий лист № 569/7680/17 від 09.11.2017 року Рівненського міського суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат 12512,56 грн та 3 % річних у розмірі 1341,00 грн та судового збору 640,00 грн.; виконавчий лист № 569/6123/17 від 13.12.2018 року Рівненського міського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 3941 грн.; виконавчий лист № 569/22493/19 від 08.09.2020 року Рівненського міського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 7105,64 грн., 3% річних в розмірі 2574,90 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн.; виконавчий лист № 569/22920/19 від 07.11.2022 року Рівненського міського суду про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 6178,21 грн.

Станом на 26.07.2023 року ОСОБА_2 виконавчі листи не виконує, борги не сплачує чим порушує права позивачки.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 24 745, 08 грн. та 3% річних 4 376, 26 грн.

27 жовтня 2023 року відповідачкою за первісним позовом подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про припинення здійснення вимог.

Позов обґрунтовувала тим, що дії ОСОБА_1 містять прояви зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню.

Не підлягають захисту непорушені права, за захистом яких, ОСОБА_1 , вдаючи себе потерпілу та інваліда від дій, вставлених у постанові від 11.06.2012 року № 1-345/11, звертається до суду з позовом яку кредитор за акцесорними зобов`язаннями, свідомо посилаючись як на підстави та умови для надання захисту судом на законність виданих на підставі рішень суду виконавчих листів, тобто на обставини, що виникли внаслідок зловживання нею правом, з метою унеможливлення захисту нею прав як відповідача за позовом, обгрунтованим конструкцією "законності, обґрунтованості та обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили" при присудженні їй основних і додаткових зобов`язань.

Просила суд зобов`язати ОСОБА_1 припинити здійснення вимог відшкодування, стягнення, компенсації та інших пов`язаних із заподіянням шкоди вимог до ОСОБА_2 згідно з постановою Рівненського міського суду про закриття кримінальної справи від 11.06.2012 року №1-345/11 відносно ОСОБА_2 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 ст. 198-2 та частиною 1 статті 101 КК України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 13 042, 25 грн та 3% річних в сумі 2 345,78 грн

У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення здійснення вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 мала грошові зобов`язання перед позивачем, які вона порушила, доказів протилежного останньою не надано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, обставини покладенні в основу зустрічного позову не підтверджуються долученими доказами. Судом під час розгляду кримінальної справи №1-345/11 було встановлено, що дії вчинені ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 мали місце та вчинені саме нею. Тому, при розгляді справи про правові наслідки цих дій, обставини, встановлені постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11.06.2012 року у справі №1-345/11 є обов`язковими для суду.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі вказує, що днем пред`явлення вимоги кредитора до боржника про виконання додаткового обов`язку є день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу.

Таким чином, право позивача на сплату відповідачем інфляційних та 3% річних є порушеним у разі якщо останній не приступив до виконання зобов`язання після спливу семиденного строку від дня, у який одержав надіслану йому кредитором вимогу про виконання додаткового зобов`язання.

Статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, тому останній може здійснити її, зокрема надісланням листа, телеграми тощо.

У наведених судом першої інстанції правових позиціях ВС щодо нарахування на підставі статті 625 ЦК України інфляційних та 3 % річних, не йдеться про автоматичну - без вимоги кредитора, сплату боржником додаткового грошового зобов`язання при простроченні основного.

Крім зазначеного, елементи верховенства права - правова визначеність, ясність і недвозначність правової норми частини 2 статті 625 ЦК України надають право боржнику передбачати поведінку кредитора згідно цієї норми, тобто право на отримання вимоги про сплату інфляційних та 3% річних в позасудовому порядку.

При відсутності доказів, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження №56743857 до складу якого входять п`ять виконавчих документів, суд встановив зведене виконавче провадження, при цьому:

1) не зазначив в судовому рішенні мотиви та докази, з яких суд виходив при встановленні зведеного провадження і оцінку доказів з врахуванням вимог частині 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", пунктом 7 розділу І, пункту 14 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5);

2) не встановив та не надав оцінки суперечності відповідей ДВС у м. Рівному та постанов виконавців про відкриття виконавчого провадження;

3) згідно пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" суд не встановив та не надав оцінки, що у виконавчому документі не зазначається строк виконання додаткового зобов`язання, а зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Не підлягають захисту непорушені права, за захистом яких, вдаючи себе потерпілу та інваліда від встановлених у постанові від 11.06.2012 р. № 1-345/11 дій ОСОБА_2 19.05.2000 р., ОСОБА_1 звертається до суду свідомо посилаючись на рішення суду, ухвалені внаслідок зловживання нею правом, обґрунтовуючи позов "законністю, обґрунтованістю та обов`язковістю судових рішень, що набрали законної сили" з метою унеможливлення захисту прав ОСОБА_2 .

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позові.

09 липня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Бевз Т.С. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що оскільки ОСОБА_2 мала грошові зобов`язання перед позивачем, з

огляду на те, що вона порушила вказані грошові зобов`язання, доказів протилежного нею не надано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Первісний позов ОСОБА_1 жодним чином не стосується обставин подій від 19.05.2000 року, а стосується невиконання ОСОБА_2 судових рішень, які набрали законної сили. Тому, твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 ввела в оману суд, приховуючи реальні обставини справи жодним чином не стосуються позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, і до того ж, ці твердження є лише припущеннями, які не підтверджуються жодними доказами.

Станом на момент подання первісного позову, ОСОБА_2 виконавчі листи не виконувала, борги не сплачувала.

Судом під час розгляду кримінальної справи №1-345/11 було встановлено, що дії вчинені ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 мали місце та вчинені саме нею. Тому, при розгляді справи про правові наслідки цих дій, обставини, встановлені постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11.06.2012 року у справі №1-345/11 є обов`язковими для суду.

Просить про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження №56743857 з виконання таких виконавчих документів:

- виконавчого листа № 569/13392/14-ц від 17.03.2015 року, виданого Рівненським міським судом у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої їй каліцтвом матеріальної шкоди в сумі 17768,26 грн, 2000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу, що понесені позивачем та належним чином підтверджені;

- виконавчого листа №569/7680/17 від 09.11.2017 року, виданого Рівненським міським судом у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат 12512,56 грн та 3 % річних у розмірі 1341,00 грн та судового збору 640,00 грн;

- виконавчого лист №569/6123/17 від 13.12.2018 року, виданого Рівненським міським судом у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 3941 грн;

- виконавчого листа №569/22493/19 від 08.09.2020 року, виданого Рівненським міським судом у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 7105,64 грн., 3% річних в розмірі 2574,90 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн;

- виконавчого лист №69/22920/19 від 07.11.2022 року, виданого Рівненським міським судом у справі про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 6 178, 21 грн, що підтверджується відповіддю начальника Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Мінюсту (а.с. 8, том 1).

Жодних доказів сплати ОСОБА_2 заборгованості за вищезазначеними виконавчими документами сторонами не надано.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Оскільки ОСОБА_2 порушила наявні у неї перед ОСОБА_1 грошові зобов`язання, доказів протилежного останньою не надано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17.

За вказаних обставин, місцевим судом правильно встановлено обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та стягнуто інфляційні втрати у загальному розмірі 13 042,25 грн (що включають 73,70 грн - за період з 29.07.2020 року по 08.09.2020 року; 11057,09 грн - за період з 09.09.2020 року по 07.11.2022 року; 1 911,46 грн - та за період з 08.11.2022 року по 30.06.2023 року), а також 3% річних у розмірі 2 345,78 грн (що включають 85,09 грн - за період з 29.07.2020 року по 08.09.2020 року; 1650,41 грн - за період з 09.09.2020 по 07.11.2022 (25 417, 66 ? 3% ? 790 (кількість днів прострочення; 610, 28 грн - за період з 08.11.2022 року по 30.06.2023 року), які обраховано з дотриманням вимог чинного законодавства.

Правильність розрахунку стягнутих сум інфляційних втрат та 3 % річних ОСОБА_2 не спростовано, як і не запропоновано власного розрахунку вказаних сум.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення здійснення вимог відшкодування, стягнення, компенсації та інших пов`язаних із заподіянням шкоди згідно постанови Рівненського міського суду про закриття кримінальної справи від 11.06.2012 року № 1-345/11 відносно ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про припинення здійснення вимог, позивач за зустрічним позовом посилалися на нечесність та недобросовісність дій ОСОБА_1 у кримінальній справі №1-345/11 відносно ОСОБА_2 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 198-2 та ч. 1 ст. 101 КК України, яку закрито постановою Рівненського міського суду від 11 червня 2012 року, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказана постанова набрала законної сили.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного суду України від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі №916/1041/17).

При розгляді справи про правові наслідки дій ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , які встановлені постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11.06.2012 року у справі №1-345/11 такі преюдиційні обставини є обов`язковими для суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів зловживання ОСОБА_1 своїми правами при зверненні з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за невиконання зобов`язання, яке виникло між сторонами із заподіяння шкоди, особою яка подала апеляцій скаргу не надано, а судом не встановлено.

В межах розгляду цієї справи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірки та оцінки фактів, встановлених у постанові Рівненського міського суду Рівненської області від 11.06.2012 року у справі №1-345/11.

Доводи апеляційних скарг апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02 серпня 2024 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Боймиструк С.В.