РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.

за участю секретаря судового засідання Отруби В. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просив: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він проживав з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , більш ніж 5 років, з 2002 року по день смерті ОСОБА_3 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування на: земельну ділянку площею 0,0159 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , що на праві власності належали померлій.

Свої вимоги, обґрунтовує тим, що він з 2002 року проживав разом з ОСОБА_3 , яка є двоюрідною сестрою його матері - ОСОБА_4 , в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Його батьки померли рано, тому ОСОБА_3 , не маючи інших родичів, вирішила забрати його до себе на постійне місце проживання та доглядала за ним як за онуком.

В кінці грудня 2018 року ОСОБА_3 пішла з будинку і не повернулася, у зв`язку з чим, позивач неодноразово звертався до дільничного інспектора поліції, зазначивши, що пропала баба, однак останній ніяк не реагував, казав, що треба почекати, а потім писати заяву. Через юридичну неосвіченість, він, окрім звернень до слідчого не вживав більше жодних заходів, вважаючи, що дільничний сам зареєструє заяву.

Оскільки ОСОБА_3 додому тривалий час не поверталася, дільничним жодних дій не вживалося, 13 липня 2020 року позивач звернувся до адвоката, яким було зроблено адвокатський запит до відділу державної реєстрації смерті та отримано відповідь, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Її рідна дочка - ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу психічного захворювання та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося таке майно: земельна ділянка площею 0,0159 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що прийняв спадщину в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , оскільки проживав з нею з 2002 року, обробляв город, підтримував домоволодіння, піклувався про померлу, забезпечував її ліками, продуктами харчування. Заяву про відмову від спадщини не подавав, як і будь-хто інший не подавав заяву про прийняття спадщини.

Позивачу необхідно встановити факт постійного проживання останнього з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини для реалізації права на спадщину, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом з метою захисту його законних прав та інтересів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 жовтня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

09 лютого 2023 року стороною позивача подано до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 09 лютого 2023 року задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 18/2020, відкритої після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 лютого 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник зазначив, що передумовою для звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування є відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, однак матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, з моменту коли дізнався про смерть ОСОБА_3 . У з в`язку з викладеним, просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

22 лютого 2023 року до суду також надійшов відзив відповідача, в якому представник зазначив, що заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлою. У позовній заяві вказав, що факт проживання однією сім`єю можуть підтвердити свідки, однак виключно показання свідків не можуть бути доказами проживання однією сім`єю.

Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, то на думку сторони відповідача, вони є передчасними, оскільки не встановлено факт постійного проживання із спадкодавцем.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову.

08 березня 2023 року до суду надійшли належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

10 березня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про виклик свідків та закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просили позов задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у поданих відзивах просив слухати справу у відсутність представника.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача.

Вислухавши позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є двоюрідною сестрою матері позивача, що відповідачем не спростовувалось.

ОСОБА_3 на праві власності належать: земельна ділянка площею 0,0159 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 049928, виданого 10 липня 2012 року та витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138875202 від 24 вересня 2018 року; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2007 року та інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 вересня 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 12553 від 25 липня 2019 року.

10 липня 2020 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. із заявою про прийняття спадщини після померлої звернулася її дочка - ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 299 від 08 червня 2021 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що проживав з померлою з 2002 року, піклувався про неї, забезпечував її ліками та продуктами харчування, підтримував домоволодіння, тому набув право на спадкування в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з пунктами 3.19, 3.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 718/3569/18-ц.

З матеріалів справи судом установлено, що ОСОБА_3 за життя була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 20 січня 1990 року народження за цією ж адресою була зареєстрована - ОСОБА_5 (її дочка), в той час як доказів реєстрації місця проживання позивача за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Також, у судовому засіданні були допитані свідки сторони позивача.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що позивач працював у нього. Років 5-6 тому він, з працівниками та позивачем ремонтували будинок по АДРЕСА_1, завозили туди будівель матеріали. Позивач йому говорив, що в будинку проживає його тітка ОСОБА_7 . Він був у будинку лише тоді, коли привозив будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначив, що позивач, приблизно у 2015 чи 2016 році був понятим при складанні ним акта державного виконавця при перевірці адреси по АДРЕСА_1. Його запросили у будинок по цій же вулиці для того, щоб він написав акт, де були жінка похилого віку та молодий хлопець ОСОБА_9 . У будинку були речі жінки та мабуть були речі хлопця.

Враховуючи викладене, позивачем на підтвердження обставини постійного його проживання з ОСОБА_3 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 надано наступні докази: показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Разом з тим, показання свідків носять загальний характер, стосуються лише певного короткого проміжку часу, коли вони бачили позивача у спірному будинку і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання позивача з ОСОБА_3 з 2002 року до відкриття спадщини після її смерті.

Крім того, надані позивачем накладні від 25 червня 2013 року та від 18 травня 2014 року про купівлю ним цвяхів, шиферу, труб, саморізів, електродів, рукавиць тощо, не містять будь-яких відомостей, що вони куплялися з метою проведення ремонтних робіт у спірному будинку, та не підтверджують факт постійного проживання позивача у ньому з померлою.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження обставин про те, що відносини позивача та ОСОБА_3 носили характер сімейних, вони були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджетом, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, позивачем суду надано не було.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання позивача та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини (постанова Верховного суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21), інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача, у матеріалах справи відсутні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність підстав для встановлення факту постійного його проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Щодо позовних вимог визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

З огляду на зазначене, встановивши, що ОСОБА_1 не довів позовних вимог в частині наявності факту постійного його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини та, як наслідок, наявність у нього права на спадкування майна померлої, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині також.

Крім того, як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини 10 липня 2020 року звернулася її дочка ОСОБА_5 .

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_5 спадщину прийняла, оскільки постійно проживала з померлою за однією адресою до дня її смерті.

ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину не отримала, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, що підтверджується актовим записом про смерть.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦКУ спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦКУ передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦКУ).

Верховний Суд у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19 виснував, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Ураховуючи вищевикладене, а також відсутність відмови нотаріуса у видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину, саме ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 .

Отже, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, як за недоведеністю позовних вимог, так і за відсутністю підстав для його задоволення.

З огляду на викладене, керуючись статтями 15, 16, 1268, 1270, 1296, 1297 ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна