ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1129/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/1129/24-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Дмитра Григоровича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Д.Г. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначено, що 07.07.2022 між сторонами укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 446. У власність відповідача був переданий транспортний засіб Volkswagen Touareg, 2002 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зобов`язався оплатити його вартість за ціною та на умовах, передбачених Договором. Продаж транспортного засобу був здійснений за 265 220 гривень, що є еквівалентом 7450 доларів США. 20.07.2022 відповідачем було передано представнику позивачки 2500 доларів США, замість 2809 доларів США. Того ж дня, після передачі грошових коштів, автомобіль разом із комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу були передані відповідачу, при цьому сторони домовились про здійснення доплати, шляхом перерахування на картковий рахунок, протягом строку, передбаченого Договором, а саме - до 25.07.2022. Однак, доплати у розмірі 7250 гривень, в порушення зобов`язань за Договором, до 25.07.2022 не відбулось. 29.07.2022 відповідач перерахував на картковий рахунок представника позивача 39975 гривень, що було еквівалентом 975 доларів США, 23.08.2022 в сумі 41 975 гривень, що було еквівалентом 1 026,2 доларів США. Відповідач, в порушення пункту 3 Договору, не здійснив другий платіж в повному обсязі у розмірі 112 612 гривень у відповідності до умов Договору, до 25.08.2022. 22.09.2022 відповідач перерахував на картковий рахунок представника позивачки 21 950 гривень, що було еквівалентом 510,40 доларів США, 01.11.2022 в сумі 41 950 гривень, що було еквівалентом 1 040,9 доларів США, 31.12.2022 в сумі 11 950 гривень, що було еквівалентом 292,8 доларів США, 01.01.2023 в сумі 9 950 гривень, що було еквівалентом 243,8 доларів США, 21.01.2023 в сумі 27 950 гривень, що було еквівалентом 690 доларів США, 18.02.2023 в сумі 27 950 гривень, що було еквівалентом 699,6 доларів США. Всупереч умовам Договору, з 18.02.2023 відповідачем не було здійснено жодних перерахувань.

Станом на кінець березня 2023 року стало відомо, що відповідачем було відчужено автомобіль третій особі, шляхом оплатної передачі самого автомобіля, комплектів ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідач за Договором не мав права відчужувати автомобіль, оскільки сам не набув права власності на нього у зв`язку із неповним розрахунком (пункт 6 Договору). Станом на кінець квітня 2023 року початок травня 2023 року відповідач вказував на фінансові труднощі, проблеми з виплатами додаткової винагороди, як військовослужбовцю, обіцяв продовжити виконувати зобов`язання за Договором. Станом на кінець травня 2023 року відповідач перестав виходити на зв`язок, змінив номери мобільних телефонів, що свідчить про чергове умисне ухилення від виконання зобов`язань за Договором. Автомобіль не належить до бюджетних автомобілів, особливо з точки зору його обслуговування та експлуатації. Відповідач усвідомлював той факт, що придбає повнопривідний позашляховик представницького класу. Тож, не може мати місця жодних форс-мажорів, сімейних обставин, службових причин, у зв`язку з якими не слід виконувати взяті на себе зобов`язання за Договором через купівлю вказаного автомобіля. З боку відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачкою щодо сплати 235 854 гривні. У відповідності до розрахунку заборгованості за Договором в першу чергу обслуговував пеню та штраф, а у другу чергу - тіло боргу.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Д.Г. просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість в сумі 235854 гривні, з яких тіло боргу 91 107 гривень, пеня 92 113 гривень, штраф 52 634 гривні. Також просила зазначити в рішенні суду, що органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати пеню відповідно до ст. 549 ЦК України, за такою формулою: «Тіло боргу / 100 * 0,3333% * кількість днів прострочення» до моменту виконання цього рішення в частині основного тіла боргу і стягнути отриману пеню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Також просила розподілити судові витрати.

РішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 8 555,64 гривень, яка складається з: тіла боргу в сумі 4 277,82 гривень та пені в сумі 4 277,82 гривень та судовий збір в сумі 68,44 гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2024 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Д.Г. про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 725,50 гривень.

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Д.Г. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 рокута додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2024 року,прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог та стягнення 20000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Д.Г. зазначає, що суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 530 та ст. 534 ЦК України, які визначають строки виконання зобов`язання та черговість такого погашення у зв`язку із порушенням строків. Відповідач порушив строки виконання зобов`язання, визначені у договорі купівлі-продажу, вносив платежі у гривні не за курсом гривні до долара США за даними Міністерства фінансів України на момент кожної сплати, в результаті чого утворилась заборгованість за тілом боргу в сумі 91107 грн. Позивач надала суду точний та зрозумілий розрахунок усіх проведених платежів із зазначенням дати їх внесення та строків виплати остаточної суми заборгованості, який суд першої інстанції не взяв до уваги та не навів у рішенні мотивів його відхилення. Здійснюючи власний розрахунок, суд першої інстанції не врахував постійної зміни курсу гривні до додала США, що повинен був враховуватись на момент кожної оплати як те передбачено договором.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_3 , який є також представником ОСОБА_1 за довіреністю, наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу, тому має сплатити суму боргу та неустойку.

Загалом, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте незрозумілим для апеляційного суду є розрахунок, яким керувався суд першої інстанції, стягуючи з відповідача суму боргу та відсотки річних, адже суд не навів його у своєму рішенні. Тому апеляційний суд не позбавлений можливості перевірити його правильність.

Матеріалами справи підтверджено, що 07.07.2022 між ОСОБА_1 , від імені якої діяв її представник ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 446 (далі Договір купівлі-продажу).

Згідно з пунктом 1 вказаного Договору купівлі-продажу за цим договором продавець передає у власність (продає) транспортний засіб: марки Volkswagen комерційний опис - Touareg, особливі відмітки загальний легковий універсал, 2002 року випуску, колір сірий, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а покупець приймає у власність (купує) цей транспортний засіб і зобов`язується оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі.

Відповідно до пункту 3 цього Договору купівлі-продажу продаж цей вчинено за 265 220 гривень, що є еквівалентом 7 450 доларів США за курсом гривні до долару США за даними Міністерства фінансів України. Сторони домовилися про порядок проведення розрахунків за цим договором за таким графіком: 100 000 гривень, що на час продажу еквівалентні 2 809 доларів США за даними Міністерства фінансів України буде сплачено покупцем продавцеві в строк з 15.07.2022 по 25.07.2022, 100 000 гривень, що на час продажу еквівалентні 2 809 доларів США за даними Міністерства фінансів України буде сплачено покупцем продавцеві в строк з 15.08.2022 по 25.08.2022, 65 220 гривень, що на час продажу еквівалентні 1 832 доларів США за даними Міністерства фінансів України буде сплачено покупцем продавцеві в строк з 15.09.2022 по 25.09.2022.

У разі зміни курсу гривні до долару США за даними Міністерства фінансів України порядок проведення розрахунку курсу гривні до долару США буде здійснюватися на момент кожної сплати.

У разі порушення Покупцем строків оплати більш ніж на 5 (п`ять) банківських днів, Покупець сплачує на користь Продавця пеню у розмірі 10 (десять) відсотків від несплаченої суми.

У разі порушення Покупцем строків оплати більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець сплачує Продавцю штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми Договору.

Сплата за Договором купівлі-продажу відповідачем підтверджується скріншотами листування між ним та представником позивачки ОСОБА_3 у соціальній мережі Вайбер.

Укладаючи Договір купівлі-продажу від 07.07.2022 сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі вартість за продаж транспортного засобу Volkswagen Touareg, реєстраційний № НОМЕР_2 , в сумі 265 220 гривень, що є еквівалентом 7 450 доларів США за курсом гривні до долару США за даними Міністерства фінансів України.

У передбачений договором строк позивач виконала його умови, передавши відповідачу транспортний засіб, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Однак відповідач зобов`язання за вказаним Договором купівлі-продажу виконав тільки частково, сплачував заборгованість не у повному розмірі, не дотримав графіку платежів, передбачених Договором, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість.

Згідно з наданим позивачем розрахунком неустойки відповідно до Договору купівлі-продажу заборгованість відповідача становила 235854 гривні, яка складається з заборгованості за тілом боргу в сумі 91107 гривень, пені в сумі 92113 гривень, та штрафу в сумі 52 634 гривні.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Пунктом 3 Договору купівлі-продажу передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Водночас умовами того ж договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків оплати.

Отже, умовами договору передбачено відповідальність за одне й те саме порушення строків оплати у двох видах, а саме у виді штрафу та пені.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення штрафу, оскільки це суперечитиме статті 61 Конституції України.

Подібні висновки щодо неможливості відповідальності за одне й те саме порушення зобов`язання у двох випадках, а саме у виді штрафу та пені викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 278/1971/15-ц (провадження № 61-13996св19).

Аналізуючи розрахунок, наданий позивачем до позовної заяви та апеляційної скарги, апеляційний суд констатує, що він здійснений з урахуванням суми штрафу, що нараховувалась на суму всього договору, тому колегія суддів вважає за необхідне навести свій.

Так, за умовами укладеного договору, відповідач мав здійснити три платежі:

100000 грн у доларовому еквіваленті на час продажу складає 2809 доларів США, з 15.07.2022 до 25.07.2022;

100000 грн у доларовому еквіваленті на час продажу складає 2809 доларів США, з 15.08.2022 до 25.08.2022;

65220 грн у доларовому еквіваленті на час продажу складає1832 доларів США з 15.09.2022 до 25.09.2022.

Позивач підтверджує, що 20.07.2022 відповідач передав їй 2500 доларів США, що на час оплати було 92750 грн у гривневому еквіваленті, 29.07.2022 39975 грн, що складало 975 доларів США. 23.08.2022 41975 грн, що складало 1026,2 доларів США. Таким чином, враховуючи більшу суму оплати у липні 2022 на 666 доларів США, після сплати у серпні, відповідач залишився винен позивачу 1116,8 доларів США. 1116,8х0,33 /100 х 27=99,43 дол. США (пеня). 22.09.2022 сума погашення 21950 грн (510,4 дол.США). 510,4-99,43=410,97-1116,8=1832=2538,8 доларів США сума боргу на 26.09.2022. 26.09.-31.10.- 35 днів. 2538,8х0,33 / 100 х 35=293,14 дол. ШСША пеня. 01.11.2022 оплата 45950 грн (1049,9 дол. США). 2831,94-1049,9=1782,04 дол. США. 1782,04х0,33 / 100х 59 днів = 346,96 (пеня).

31.12.2022 оплата 11950 (292,8 дол.США). 2129-292,8 = 1836,2 борг. 01.01.2023 оплата 9950 грн (243,8 дол. США). 1836,2-243,8=1592,4 борг. 21.01.2023 оплата 27950 грн (690 дол. США). 1594,4 х 0,33 / 100 х 19= 99,84 (пеня). 1692,24-690=1002,24 (борг). 18.02.2023 оплата 27950 (699,6 дол. США). 1002,24х 0,33 / 100х 27=89,1 (пеня). 1091,34-699,6= 391,74 дол. США сума боргу за договором, що за курсом Міністерства фінансів на день подання позову складає 14729,42 грн.

З дати останнього платежу 19.02.2023 до 27.11.2023 (подання позовної заяви) пройшов 281 день, таким чином сума пені складає 391,74х0,33/100х281 362,49 дол.США, що за курсом Міністерства фінансів на час подання позову складає 13629,62 грн.

Таким чином, сума боргу та пені, належна до стягнення з ОСОБА_2 складає 28359,04 грн.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_2 вніс за Договором купівлі продажу платежів на загальну суму 7987,7 доларів США.

Також, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22, відповідно до якого, не допускається зазначати в рішенні про одночасне нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду, колегія суддів відмовляє в задоволенні вимог про зазначення в рішенні суду, що органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати пеню відповідно до ст. 549 ЦК України, за такою формулою: «Тіло боргу / 100 * 0,3333% * кількість днів прострочення» до моменту виконання цього рішення в частині основного тіла боргу і стягнути отриману пеню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у частинах п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17 викладено правовий висновок про те, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

Матеріалами справи підтверджено, що 01.11.2023 між Адвокатським об`єднанням «Іваненко та Партнери» в особі керуючого партнера Іваненка Євгена Володимировича та ОСОБА_1 укладений Договір про правову допомогу № 01/11/23-1 (далі - Договір). Згідно з Додатковою угодою № 2 до Договору, акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору від 30.11.2023, вартість професійної правничої допомоги позивачці складає 20 000 гривень.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що очікує понести витрати на правову допомогу приблизно у розмірі 20000 гривень, а також про те, що детальний розрахунок та докази будуть надані суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З урахуванням того, що під час вирішення питання про відшкодування витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з часткового задоволення позову в розмірі 8555 грн, пропорційно задовольнивши вистати на адвоката в розмірі 725,50 грн, оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції, слід і перерозподілити судові витрати.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, часткове задоволення позову, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у цій справі під час розгляду справи в суді першої інстнації, в сумі 3000 грн.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне скасувати Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2024 рокута прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ганга Дмитра Григоровича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2024 року скасувати. Прийняти в цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28359 грн 04 копійки, з яких 14729 гривень 42 копійки - тіло боргу, 13629 гривень 62 копійки пеня.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень»

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 283 гривні 03 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: