К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року місто Київ

справа № 759/17376/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/798/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Шум Л.М. від 29 червня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, в якому просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь частину ринкової вартості автомобіля марки Шкода Октавія А5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2 , станом на дату продажу - 12 грудня 2017 року в сумі 111 256, 50 грн.

Позов мотивувала тим, що 3 серпня 2013 року, тобто в період перебування у шлюбі, сторони за спільні кошти придбали вказаний автомобіль за суму еквівалентну 13 000 дол. США, який був зареєстрований на ім`я позивачки. Вказувала, що надала довіреність на право користування та розпорядження вказаним автомобілем відповідачу, однак дозволу на його продаж конкретним особам не надавала.

Зазначала, що в листопаді 2018 року дізналася, що ще 12 грудня 2017 року відповідач продав спірний автомобіль ОСОБА_3 , вказавши вартість вказаного автомобіля 45 000 грн, що, на думку позивачки, не відповідає дійсній ринковій вартості транспортного

засобу. 19 грудня 2017 року вказаний автомобіль було повторно продано ОСОБА_4 нібито за ту ж саму вартість - 45 000 грн.

При цьому, з відкритих джерел, а саме з сайту продажу вживаних та нових авто "RST.ua" станом на 20 грудня 2017 року (http://rst.ua/oldcars/skoda/octavia/skoda_octavia_-7375688.html) вбачається наявність оголошення про продаж їх автомобіля з тими ж характеристиками та державним номерним знаком за 240 800 грн або 8 500 дол. США.

Зазначала, що відчуживши без її дозволу та згоди автомобіль, відповідач не повернув половину отриманих коштів за вказаний автомобіль.

У суді першої інстанції відповідач визнав, що кошти за продаж автомобіля позивачці не передав через наявність конфліктних відносин. Зазначав про готовність добровільно сплатити на користь позивачки 22 500 грн.

10 червня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою право власності на: 1) шафу купе вартістю 15 000 грн; 2) кухонні меблі вартістю 32 500 грн; 3) комп`ютер - ноутбук Асер вартістю 4000 грн; 4) Пральну машинку Електролюкс вартістю 6 000 грн; 5) Двері в кількості 6 шт. на загальну суму 26 475, 50 грн; 6) Газову поверхню та електродуховку вартістю 5 000 грн; 7) диван з кріслом вартістю 22 000 грн; 8) Бойлер для підігріву води Фероллі вартістю 2000 грн; 9) меблі спальної кімнати вартістю 18 000 грн, а всього майна на суму 130 975,00 грн.

Просив також залишити у користуванні позивачки поліпшення, які були проведені в квартирі АДРЕСА_1 на суму 116 000 грн та стягнути з позивачки на його користь грошову компенсацію в рахунок його частки у праві спільної власності на зазначене майно в сумі 123 487, 50 грн та судовий збір.

Заявою від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 збільшила розмір позовних вимог, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 , де вона мешкає разом із дітьми після розірвання шлюбу, є її особистою приватною власністю як отримане в дар нерухоме майно. Зазначала, що доказів поліпшення належної їй квартири за рахунок відповідача останній не надав.

Зазначаючи про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя з огляду на те, що з позивачкою залишилися проживати діти сторін, ОСОБА_2 провести поділ спільного майна, виділивши у її власність: 1) шафу купе вартістю 15 000 грн; 2) кухонні меблі вартістю 32 500 грн; 3) двері в кількості 6 шт. на загальну суму 26 475, 50 грн; 4) електродуховку вартістю 5 000 грн; 5) бойлер вартістю 2 000 грн, а всього майна на суму 80 975 грн.

Натомість у власність відповідача позивачка просила виділити в натурі: 1) комп`ютер - ноутбук Асер вартістю 4 000 грн; 2) пральну машинку Електролюкс вартістю 6 000 грн; 3) газову поверхню вартістю 5 300 грн; 4) диван з кріслом вартістю 22 000 грн; 5) меблі спальної кімнати вартістю 18 000 грн, а всього майна на суму 55 300 грн.

З урахуванням проведеної судової автотоварознавчої експертизи, яка визначила ринкову вартість автомобіля на день продажу в розмірі 230 060 грн, позивачка просила стягнути частину вартості вказаного автомобіля в порядку поділу спільної сумісної

власності подружжя, яка складає 115 030,00 грн. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 рокупервісний позов ОСОБА_2 задоволено. Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 : 1) шафу купе вартістю 15 000 грн; 2) кухонні меблі вартістю 32 500 грн; 3) двері в кількості 6 шт. на загальну суму 26 475, 50 грн; 4) електродуховку вартістю 5 000 грн; 5) бойлер вартістю 2 000 грн, а всього майна на суму 80 975 грн. У власність ОСОБА_1 виділено: 1) комп`ютер - ноутбук Асер вартістю 4 000 грн; 2) пральну машинку Електролюкс вартістю 6 000 грн; 3) газову поверхню вартістю 5 300 грн; 4) диван з кріслом вартістю 22 000 грн; 5) меблі спальної кімнати вартістю 18 000 грн, а всього майна на суму 55 300 грн.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину ринкової вартості автомобіля марки Шкода Октавія А7, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2 , станом на дату продажу (12 грудня 2017 року) в сумі 115 030,00 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору за подачу первісного позову в розмірі 1 125, 60 грн, 6 000 грн витрат на проведення судової товарознавчої експертизи, 840, 80 грн за подання заяви про збільшення позовних вимог, а всього 7 966, 40 грн.

Рішення мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11 вересня 2014 року. Суд виснував, що поліпшення, зроблені як відповідачем, так і іншими членами родини, не можуть бути відокремлені від квартири та не є об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя.

Суд прийняв до уваги, що належних та допустимих доказів понесених відповідачем витрат на суму 116 000 грн останній суду не надав.

Зважаючи на приписи статей 70, 71 СК України та ту обставину, що з позивачкою після розірвання шлюбу залишилися проживати двоє малолітніх дітей, суд уважав за можливе відступити від засад рівності часток подружжя та провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю сторін, у спосіб, про який просила ОСОБА_2 .

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 без згоди позовачки здійснив відчуження належного подружжю автомобіля, ринкова вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи складає 230 060 грн, суд стягнув з відповідача на користь позивачки 115 030 грн, як компенсацію вартості частки позивачки в праві спільної власності на транспортний засіб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача компенсації вартості частки позивачки в праві спільної власності на автомобіль та витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи, й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що місцевий суд не надав належної оцінки тій обставині, що відчуження транспортного засобу відбулося за відома та зі згоди позивачки, яка 19 квітня 2017 року видала довіреність, якою уповноважила відповідача керувати та розпоряджатися транспортним засобом. Зазначає, що позивачка є продавцем за договором купівлі-продажу автомобіля та цей договір не оспорювала. Акцентує на тому, що сторони на момент відчуження автомобіля перебували в шлюбі, а позивачка не спростувала того факту, що отримані подружжям кошти були використані відповідачем не в інтересах сім`ї.

Зазначає, що суд помилково вказав на те, що сторони не оспорюють ринкову вартість автомобіля, визначену експертним шляхом, незважаючи на те, що відповідач у суді першої інстанції наполягав на проведенні повторної експертизи, посилаючись зокрема на те, що висновок судової експертизи був складений без огляду транспортного засобу в натурі, в той час як при продажі автомобіля кваліфікований оцінювач виснував про те, що транспортний засіб мав численні несправності, у зв`язку з чим був оцінений на суму 45 000 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У вересні 2023 року від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивує тим, що незважаючи на наявність довіреність на керування та розпорядження автомобілем, вона не надавала згоди на відчуження транспортного засобу конкретній особі за 45 000 грн і будь-яких коштів за продаж автомобіля від ОСОБА_1 не отримувала. Переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації половини ринкової вартості транспортного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що сторони з 29 жовтня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей та який розірвано заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року.

3 серпня 2013 року сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки Шкода, Октавія А5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2. Автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_2

19 квітня 2017 року ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 керувати та розпоряджатися зазначеним транспортним засобом. Строк дії довіреності - 1 рік.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 , діючи як представник ОСОБА_2 , відчужив належний подружжю автомобіль на користь ОСОБА_3 . При цьому вартість автомобіля в договорі зазначена 45 000 грн.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 визнав, що на момент відчуження транспортного засобу сторони перебували в конфліктних відносинах, а гроші за продаж автомобіля він позивачці не передавав.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи, проведеної в цій справі, визначено дійсну ринкову вартість автомобіля Шкода Октавія А5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2, в розмірі 230 060 грн.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

Оскільки в апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з нього компенсації половини вартості транспортного засобу та витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, то рішення місцевого суду в частині поділу рухомого майна (предметів інтер`єру) квартири та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не переглядається.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Зазначені норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного

сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

У справі, яка переглядається, сторони обставину належності їм спірного автомобіля на праві спільної сумісної власності не заперечували.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частинами 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина 3, 4 статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту права, порушеного внаслідок відчуження одним із подружжя спільного майна без отримання згоди іншого з подружжя, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна

подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

У справі, яка переглядається, пред`являючи позов про стягнення компенсації половини ринкової вартості відчуженого відповідачем автомобіля, позивачка не мала на меті повернення такого автомобіля в своє користування та володіння. Відтак, пред`явлена нею позовна вимога в повній мірі відповідає характеру порушеного права та є належним і ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Установивши, що відповідач відчужив транспортний засіб, на який поширюється правовий режим спільної сумісної власності, без згоди позивачки та отримані від продажу майна кошти їй не передав, суд першої інстанції правильно вважав наявними правові підстави для стягнення на користь позивачки грошової компенсації за її частку в спільному майні, яка розраховується після встановлення ринкової вартості відчуженого майна (або подібного за якостями та характеристиками майна).

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що відчуження відбулося з відома та зі згоди позивачки з урахуванням виданої нею у квітні 2017 року довіреності, колегія суддів враховує, що видана позивачкою довіреність у першу чергу стосувалася надання відповідачу повноважень на керування та розпорядження транспортним засобом, необхідних для оформлення документів про продаж автомобіля в сервісних центрах МВС.

Окремої письмової згоди на продаж транспортного засобу конкретній особі за 45 000 грн позивачка не надавала, що сторонами не заперечується.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Довіреністю визнається письмове повноваження, яке видає одна сторона (довіритель) іншій (представнику) для представництва перед третіми особами. Довіреність - це односторонній правочин, що фіксує межі повноважень представника, який діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Довіреність же як один із способів представництва дає можливість або зобов`язує представника вчинити в майбутньому правочин від імені особи, яку представляють ( частина перша статті 237 ЦК України).

У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно з приписами статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до частин 2 - 4 статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16 Верховний Суд зазначив, що: «посилання ОСОБА_5 на те, що відповідну згоду на укладення оспорюваного правочину позивач надала у передостанньому абзаці довіреності, виданої на його ім`я 6 листопада 2009 року не заслуговують на увагу, оскільки згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій […]

Відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного правочину також підтверджуються і самими пояснення ОСОБА_5, відображених у протоколі допиту свідка від 9 лютого 2016 року, в яких він зазначив, що про продаж спірної квартири він дружину не повідомляв, а про те, що він продав квартиру вона дізналася від сторонніх осіб, грошові кошти отримані ним від продажу квартири він дружині не передавав і взагалі це питання із нею не обговорював. Доводи касаційних скарг про те, що відчуження квартири відбулося за наявності письмової згоди позивача на це, не заслуговують на увагу, оскільки суди надали належну оцінку

зазначеній згоді, яка відображена у довіреності, виданій на ім`я ОСОБА_5 та дійшли обґрунтованого висновку, що така згода не відповідає вимогам частини 3 статті 65 СК України, крім того вона протирічить меті довіреності, яка надає право представнику на вчинення дій саме в інтересах довірителя, а не проти його інтересів».

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у відзиві на первісний позов зазначив, що не заперечує, що половину коштів, отриманих від продажу автомобіля, ОСОБА_2 не передав з огляду на те, що сторони на момент відчуження транспортного засобу фактично не спілкувались, разом не проживали і вже здійснювали заходи, спрямовані на розірвання шлюбу.

Тим самим відповідач фактично визнав, що відчужив спільне сумісне майно без відома іншого з подружжя, а кошти за продаж автомобіля позивачці не передав.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

Тому за встановлених обставин конкретної справи сама по собі наявність довіреності від 19 квітня 2017 року не свідчить про надання позивачкою згоди про відчуження автомобіля в грудні 2017 року за 45 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони на момент відчуження автомобіля перебували в шлюбі, а позивачка не спростувала того факту, що отримані подружжям кошти були використані відповідачем не в інтересах сім`ї, колегія суддів відхиляє, оскільки визнані самим же відповідачем у суді першої інстанції обставини дають підстави для висновку, що кошти, виручені від продажу автомобіля, відповідач позивачці не передавав, тобто використав їх не в інтересах сім`ї.

Аналізуючи аргументи апеляційної скарги в частині незгоди відповідача з визначеною судом ринковою вартістю спірного транспортного засобу, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей

принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_2 наполягала на тому, що зазначена в договорі купівлі-продажу вартість автомобіля (45 000 грн) є значно заниженою.

На підтвердження обставин, викладених у позовні заяві, позивачка послалася на експертний висновок про оцінку легкового автомобіля, за змістом якого ринкова вартість спірного транспортного засобу на дату оцінки складала 222 513 грн, а також на оголошення про продаж належного сторонам автомобіля (з тим же номерним знаком і характеристиками), датоване груднем 2017 року, згідно з яким цей автомобіль виставлений на продаж за 240 800 грн.

Заперечуючи проти такої оцінки, відповідач у свою чергу послався на те, що при здійсненні продажу автомобіля він замовив звіт про незалежну оцінку майна, який враховує численні несправності транспортного засобу та визначає його ціну на рівні 45 000 грн.

Оскільки сторони не дійшли згоди у визначенні вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції у цій справі за клопотанням позивачки призначив судову автотоварознавчу експертизу, за висновком якої дійсна ринкову вартість автомобіля Шкода Октавія А5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2, складає 230 060, 00 грн.

Установлену експертним шляхом вартість транспортного засобу відповідач оспорює виключно посилаючись на те, що при проведенні судової експертизи судовий експерт не оглядав спірний автомобіль. Натомість при оцінці майна в грудні 2017 року оцінювач безпосередньо оглядав предмет оцінки та врахував його несправності.

Колегія суддів критично оцінює такі аргументи відповідача, оскільки вимагаючи проведення повторної експертизи та не погоджуючись з проведеною оцінкою, відповідач гарантувати доступ експерта до проданого ним же транспортного засобу (і неодноразово після цього відчуженого) не спроможний. Так само відповідач не аргументує, які саме пошкодження й несправності мав спірний транспортний засіб, що б могло спричинити таке значне зниження автомобіля у вартості.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивачки компенсацію за її частку в спільному майні в розмірі 115 030 грн (230 060 х 1/2 ).

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення місцевого суду в частині стягнення грошової компенсації за частку в транспортному засобі, то відсутні підстави і для скасування судового рішення в частині стягнення витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, врахованої судом при вирішенні спору по суті.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: