ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9390/24

Провадження № 22-ц/4820/1323/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року (суддя Павловська А.А.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» (далі ТОВ «Коллект центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 лютого 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 127 «Стандартний+» від 03.02.2021, за умовами якого товариство зобов`язалося надати позичальниці кредит без конкретної споживчої мети на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в анкеті-заяві та складає 5900 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов договору, його додатків та правил.

На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на банківський рахунок позичальниці в розмірі 5900 грн.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконувала своїх зобов`язань.

Загальний розмір заборгованості за кредитним договором на час звернення до суду складає 79743,84 грн, з яких: 5898,81 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 73845,03 грн - сума заборгованості за відсотками.

01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» передало (відступає) ТОВ «Вердикт капітал» право вимоги до позичальників в тому числі за договором споживчого кредиту № 127 від 03.02.2021, за яким боржником є ОСОБА_1 .

У свою чергу, 10.01.2023 ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги ТОВ «Коллект центр» до позичальників в тому числі за договором споживчого кредиту № 127 від 03.02.2021, за яким боржником є ОСОБА_1 .

Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Коллект центр», ні на рахунки попереднього кредитора.

З врахуванням наведеного, та враховуючи принцип розумності, співмірності та пропорційності ТОВ «Коллект центр» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства суму заборгованості за кредитним договором № 127 від 03.02.2021 в розмірі 59404,10 грн, з яких: 5898,81 грн - сума заборгованісті за тілом кредиту; 53505,29 грн - сума заборгованості по відсотках.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Коллект центр» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судом не враховано, що відповідач підтвердила, що підписуючи анкету-заяву вона ознайомлена з примірним (типовим) кредитним договором та усіма його додатками, включаючи правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування», що розміщені на офіційному сайті www.bistrozaim.ua, виявила бажання отримати кредит на особисті потреби у розмірі 5900 грн на особистий картковий рахунок НОМЕР_1 . Договір та анкета-заява містять відомості щодо строків та порядку повернення кредиту та сплати процентів за його користування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. На підтвердження перерахування кредитних коштів до позовної заяви товариством була надана довідка ТОВ «Фінансова компанія «Вей фор пей» від 23.02.2024.

Скаржник вважає, що ним було надано достатні та допустимі докази щодо перерахування відповідачу кредитних коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказала, що наданий позивачем лист ТОВ Фінансова компанія «Вей Фор Пей» не підтверджує факт отримання відповідачем кредиту.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в позовній заяві, щодо повного змісту кредитного договору і факту видачі кредитних коштів (належного виконання кредитором своїх зобов`язань за договором).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Встановлено, що 03 лютого 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 127 від 03.02.2021.

За умовами вказаного договору ТОВ «Служба миттєвого реагування» зобов`язалося надати позичальнику кредит на суму 5900 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил.

Кредит надано на строк, зазначений у заяві - анкеті та графіку платежів, який є додатком цього договору та є невід`ємною його частиною.

Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту нараховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.

Розділом 1 умов договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 1,8 % за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,84 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. в).

Відповідно до пунктів 1.4.1 і 1.4.2 договору, нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом.

Згідно п. 1.9 договору, граничний строк кредитування (строк дії договору) 1 рік.

В анкеті-заяві на отримання кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною, відповідач підтвердила, що вона ознайомлений з примірним (типовим) кредитним договором та усіма його додатками, включаючи правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування», що розміщені на офіційному сайті www.bistrozaim.ua, виявила бажання отримати кредит на особисті потереби у розмірі 5900 грн на особистий картковий рахунок НОМЕР_1 . Орієнтовний строк повернення кредиту у заяві теж визначено 16 днів з моменту отримання кредиту.

Умовами вказаного договору погоджено сторонами використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу які власноручний підпис (п.1.6).

Також, у анкеті-заяві зазначено, що нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту. Строком на 365 днів з правом повернення достроково та зобов`язалась повернути кредит у розмірі 5900 грн та сплатити проценти у розмірі 1699,20 грн.

Умови сплати розміру процентів за весь час фактичного користування кредитом визначено аналогічно п.1.4 договору про надання фінансових послуг № 127 від 03 лютого 2021 року (а.с. 8 зворот).

ОСОБА_1 здійснила дії, спрямовані на укладення кредитного договору, який є предметом позову та не заперечувала факт його підписання.

В установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним.

Свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «Служба миттєвого кредитування» виконало у повному обсязі, а саме: надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, який склав 5900 грн, шляхом переказу грошових коштів на картку номер НОМЕР_1 , що підтверджується листом ТОВ Фінансова компанія «Вей Фор Пей» (а. с. 9).

Відповідачка зобов`язання за договором про надання фінансових послуг не виконала, заборгованість, у строк, обумовлений договором не погасила, проценти за користування кредитними коштами не сплатила.

01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором про споживчий кредит №127 від 03 лютого 2021 року, що укладено між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржником за яким є ОСОБА_1 .

Відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-03/2023 від 10 січня 2023 року, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» у т.ч. за договором про надання фінансових послуг №127 від 03 лютого 2021 року, що укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржником за яким є ОСОБА_1 .

Згідно наданого ТОВ «Коллект центр» розрахунку, станом на 15 березня 2024 року, ОСОБА_1 мала заборгованість у загальному розмірі 79743,84 грн, з яких заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 5898,81 грн, заборгованість за відсотками 73845,03 грн. (а.с.13)

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 статті 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першоїстатті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку, електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням зазначених норм, у даній справі слід дійти висновку про укладеність між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 кредитного договору та погодження сторонами всіх його істотних умов, що не заперечувалось відповідачкою.

При цьому, колегія суддів вважає, що позивачем, при зверненні до суду з даним позовом, було надано достатні та допустимі докази щодо перерахування відповідачці кредитних коштів на картковий рахунок, що був зазначений особисто нею в заяві-анкеті на отримання кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною

Відповідачка ОСОБА_1 , заперечуючи факт отримання коштів за кредитним договором належних та допустимих доказів в їх підтвердження не надала, хоча мала таку можливість, як не надала і власного розрахунку заборгованості за кредитом на спростування розрахунку позивача.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду на підставі ст. ст. 12, ч.7 ст. 81 ЦПК України від 09 липня 2024 року клопотання ТОВ «Коллект Центр» про витребування доказів задоволено. Витребувано у Акціонерного товариства «ПриватБанк» інформацію: чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) платіжну карту № НОМЕР_1 ; надати виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 станом на 03.02.2021 з відображенням часу зарахування коштів.

01.08.2024 на адресу Хмельницького апеляційного суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла запитувана інформація стосовно ОСОБА_1 , зі змісту якої слідує, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) емітовано картку № НОМЕР_3 . При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» надано виписку по картковому рахунку № НОМЕР_3 , з якої вбачається, що 03.02.2021 на картку останньої зараховано 5900 грн.

Виходячи з наведеного, колегія суддів констатує, що заперечення відповідачки щодо факту отримання коштів в кредит є голослівними та спростовуються випискою наданою АТ КБ «ПриватБанк».

Щодо висновків суду першої інстанції про неможливість оцінити умови договору в зв`язку з відсутністю графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною, апеляційний суд зазначає, що договір та анкета-заява містять відомості щодо строків та порядку повернення кредиту та сплати процентів за його користування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що дає можливість суду встановити обставини щодо зобов`язань відповідачки за кредитним договором та їх невиконання нею.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог товариства в розмірі 59404,10 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідачки ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7570 грн (3028+4542), який сплачений позивачем при подачі позову та апеляційної скарги.

В позовній заяві позивач також просив вирішити питання щодо стягнення судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу.

До позовної заяви позивачем додано договір про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року, заявку на надання юридичної допомоги № 1572 від 07 лютого 2024 року, витяг з акту № 3 про надання юридичної допомоги від 13 лютого 2024 року з детальним описом робіт (наданих послуг), платіжну інструкцію №413000006 від 09.02.2024 про сплату коштів в розмірі 52000 грн за надання правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02.01.2023.

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Коллект Центр» (Клієнт), Адвокатське об`єднання на підставі звернення Клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги, наведеної у пунктах 2.1.1.-2.1.7. договору, а клієнт зобов`язується оплатити правову допомогу у відповідності до умов Розділу 4 договору.

Відповідно до положень Розділу 4 (п. 4.1-4.6) договору, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору (п. 4.1 Договору). Якщо інше не передбачено заявкою на надання юридичної допомоги, клієнт зобов`язується оплатити надані Адвокатським об`єднанням послуги у строк до 60 банківських днів з моменту підписання акту про надання юридичної допомоги та надання Адвокатським об`єднанням клієнту відповідного рахунку для оплати (п. 4.2 Договору).

У пункті 4.5. договору визначено, що сума, визначена актом про надання юридичної допомоги цього договору є гонораром Адвокатського об`єднання за надання юридичної правової допомоги та поверненню не підлягає.

Пунктом 4.6 договору також визначено, що в акті сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акта.

Згідно з витягом з Акту № 3 про надання юридичної допомоги від 13 лютого 2024 року, сторони договору погодили надання наступних послуг Адвокатським об`єднанням позивачу у відповідності до заявки на надання юридичної допомоги на суму 17000 грн:

надання усної поглибленої консультації з вивченням документів 2 години та вартістю 4000 грн;

підготовка пропозицій вартістю 1000 грн;

складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 4 години вартістю 12000 грн (3000 грн за 1 годину).

Вказане відповідає свободі договору, укладеного між адвокатським об`єднанням та позивачем як клієнтом.

Наведене у своїй сукупності свідчить про належне виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків щодо своєчасності заявлення про витрати на правничу допомогу та надання доказів таких витрат.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Установлено, що представник відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позов в виклала заперечення щодо доведеності витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції та їх розміру, зокрема в частині того, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю виконаної роботи.

Колегія суддів враховує, що такі послуги як надання усної консультації з вивченням документів, підготовка пропозицій, складання позовної заяви фактично дублюють одна одну, є подібними та зводяться до єдиної дії - формування правової позиції для подання позову про стягнення заборгованості. Отже, правнича допомога адвоката полягала у складанні позову, з використанням незначної кількості нормативно-правових актів, стосовно яких існує судова практика, і не може свідчити про витрачений адвокатом час - 6 год на його підготовку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що стягненню із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме: критерію реальності наданих адвокатських послуг - складання і подання позову, конкретних обставин справи, заперечень сторони відповідача, складності справи та обґрунтованості таких витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за кредитним договором №127 від 03.02.2021 у розмірі 59404,10 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 7570 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай