справа № 758/33/24 головуючий у суді І інстанції Будзан Л.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Осадчою Наталією Олександрівною на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В:

02 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Осадча Наталія Олександрівна звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що продовжує навчання, у розмірі частини від його заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позову до суду і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2014 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім, але продовжує навчання в Ірпінському державному коледжі економіки і права.

Повнолітній син проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, оскільки навчається на денній формі. У зв`язку з навчанням, дитина потребує матеріальної допомоги, якої у позивачки не вистачає. Відповідач проходить службу у Збройних Силах України, добровільно матеріальної допомоги не надає, є працездатним, працює та отримує грошове забезпечення, у зв`язку з чим має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини.

Дитина від першого шлюбу позивача, ОСОБА_5 , 2002 року народження, досяг повноліття, а тому у відповідача на час розгляду справи відсутні будь-які аліментні зобов`язання.

29 січня 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, відповідач не заперечує, що ОСОБА_6 навчається на 3 курсі в Ірпінському фаховому коледжі економіки та права за спеціальністю «Комп`ютерні науки» на бюджеті та отримує стипендію у розмірі 890,00 грн, однак через незадовільні оцінки йому виплату стипендії припинено. Крім того, оскільки дитина навчається і проживає в м. Ірпінь, вважає, що він не потребує витрат на житло за місцем навчання. Просить врахувати, що від першого шлюбу має на утриманні повнолітнього сина ОСОБА_7 , 2002 року народження, на утримання якого також сплачує аліменти у зв`язку з навчанням. Крім того, у добровільному порядку відповідачем разом з аліментами сплачуються відповідачці та сину грошові кошти на відпочинок та допомогу. Крім сплати аліментів на особисту картку позивачки, у 2022 році відповідачем було надіслано 72 650,00 грн. Просив врахувати, що має на утриманні непрацездатну матір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проходила лікування від онкозахворювання у період з 18 квітня 2023 року по 26 квітня 2023 року та потребує фінансової допомоги від відповідача. Дружина відповідача ОСОБА_9 має дитину від попереднього шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який також перебуває на утриманні відповідача та проживає з ним. ОСОБА_11 займається футболом, а тому відповідачем було витрачено за період з 2021 року по 2023 рік 9 366,60 грн., а також витрачено на придбання окулярів 745,70 грн. Таким чином, не зважаючи на збільшення розміру заробітної плати відповідача, останній витрачає їх на потреби своїх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а також на ОСОБА_10 , який проживає разом з відповідачем та онкохворою матір`ю, а тому відповідач не має можливості сплачувати аліменти на повнолітнього сина. Відтак просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

14 лютого 2024 року представник позивачки подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що син сторін має здібності до вивчення точних наук, зокрема математики та робототехніки, а тому має низку дипломів та сертифікатів у цьому напрямку. Відповідач добровільно в житті, вихованні, розвитку, матеріальному утриманні молодшого сина ніякої участі не приймає, окрім сплати аліментів. Позивачка самостійно здійснює поточні витрати на дитину, яка не працює, сплачує за навчання. Окремо факт утримання ще однієї дитини ОСОБА_7 не змінює сімейний стан та саме по собі не свідчить про погіршення матеріального стану відповідача. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру матеріального утримання за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Щодо твердження відповідача, стосовно перебування на утриманні непрацездатної матері, зазначила, що у матері відповідача є ще син ОСОБА_12 , який також має можливість допомагати, за матір`ю відповідача зареєстровано транспортний засіб, будинок в АДРЕСА_1 . Щодо утримання дитини від шлюбу ОСОБА_13 , зазначила, що дружина відповідача ОСОБА_9 офіційно працевлаштована і на свою дитину від попереднього шлюбу отримує аліменти з ОСОБА_14 відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року, а тому твердження відповідача щодо утримання вказаної дитини вважає необґрунтованими. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/10 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 02 січня 2024 року і на період навчання ОСОБА_3 , але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Осадча Наталія Олександрівна 01 квітня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у 2020 році дитина від першого шлюбу, ОСОБА_5 , 2002 року народження, досяг повноліття. Відповідач посилається на те, що старший син навчається у Києво-Могилянській академії, однак спільна дитина сторін теж навчається в Ірпінському фаховому коледжі економіки і права в потребує матеріальної допомоги від батьків. Окремо, факт утримання ще однієї дитини не змінює сімейний стан та саме по собі не свідчить про погіршення матеріального стану.

Вважає, що при сплаті відповідачем аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, забезпечуватиметься рівність позивача та відповідача при несенні обов`язку по утриманню дитини, що продовжує навчання до досягнення 23 років, ОСОБА_5 .

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково відніс судові витрати з розгляду справи на рахунок держави, оскільки відповідач не звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Осадчою Наталією Олександрівною на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

24 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Осадча Наталія Олександрівна подала клопотання про долучення доказів.

09 травня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кар`єв Андрій Анатолійович, подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію представник обґрунтував обставинам, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Вказав, що суд першої інстанції врахував, що витрати відповідача є його добровільною допомогою. Про те, що вказана добровільна допомога є систематичною з боку відповідача вказує той факт, що сплачувалися вони до пред`явлення позову. Відповідач дійсно несе витрати на ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про що не заперечує і скаржник. Остання лише заперечує відсутність такої необхідності, намагаючись за відповідача вирішувати кому він повинен допомагати з близьких і в якому розмірі.

Відповідач стверджує, що разом зі сплатою аліментів позивачці, він систематично надавав (і продовжує надавати) допомогу сину ОСОБА_15 , який навчається у навчальному закладі на бюджеті та отримує стипендію в розмірі 890,00 грн. До досягнення дитиною повноліття, відповідачка в середньому отримувала аліменти в сумі 13 000,00 грн., щомісячно, що в повному об`ємі покривали витрати на потреби дитини, коли вона була неповнолітня.

Крім того, з посиланням на постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №572/2088/17 вважає, що звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях як учасник бойових дій.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2014 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 24 січня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, який на даний час досяг повноліття.

ОСОБА_3 є студентом 3 курсу «Ірпінського фахового коледжу економіки та права», денної форми навчання, за спеціальністю «Комп`ютерні науки», що підтверджується копією довідки №3510 від 06 грудня 2023 року. Термін навчання з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року.

ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами. Доказів того, що ОСОБА_3 самостійно утримує себе до суду не надано. Натомість встановлено, що дитина навчається на денній формі та не має змоги працевлаштування.

З копій квитанцій, наданих стороною відповідача, встановлюється, що у період з 2020 року по грудень 2023 року відповідачем на особисту банківську картку ОСОБА_3 сплачено 21 150,00 грн., що не оспорювалось сторонами.

На підставі вищевикладених доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що дійсно позивачка несе витрати на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

При дослідженні наданих стороною відповідача доказів щодо його матеріального стану для визначення можливості останнім нести витрати на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходить військову службу в ЗСУ на посаді військовослужбовця у військовій частині НОМЕР_2 та за період з квітня 2018 року по квітень 2023 року йому нараховано грошове забезпечення, в тому числі додаткова винагорода в сумі 2 200 949,26 грн.

Згідно інформації щодо грошового забезпечення військово службовця ОСОБА_2 , відповідач за період з травня 2023 року по грудень 2023 року отримав грошове забезпечення, в т.ч. додаткову винагороду в сумі 683 789,09 грн.

Відповідач має статус ветерана війни - учасника бойових дій з 21 травня 2015 року, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 .

Сума доведеного доходу відповідача за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року (тобто за 12 місяців становить) 976 336,40 грн. з вирахуванням утримань та податків, а середня сума доходу позивача за місяць становить 81 361,37 грн.

Визначаючи належний до стягнення з відповідача на користь позивачки розмір аліментів на утримання повнолітнього сина, суд першої інстанції врахував витрати відповідача за місяць, зокрема добровільну допомогу на утримання повнолітнього сина ОСОБА_16 , утримання дитини ОСОБА_13 , які надаються відповідачем виключно з добровільних міркувань у невизначеному розмірі, допомогу матері у зв`язку зі станом здоров`я, сплату аліментів у розмірі 1/4 частини від заробітку, та дійшов висновку, що різниця між середнім доходом відповідача у розмірі 81 361,37 грн. та його приблизними витратами становить значно більше за розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу, яка станом на 01 січня 2024 року становить 3028 грн. На підставі викладеного, суд визначив розмір аліментів у 1/10 частину від всіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно, як реальний і такий, що дає змогу підтримати повнолітнього сина для забезпечення його життєдіяльності.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до вищевказаних правових норм, виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, установивши, що син сторін ОСОБА_3 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати його, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, адже обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.

При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції також враховано визначені у частині дев`ятій статті 7 СК України загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме: справедливість, добросовісність і розумність.

Як було зазначено вище, сплата аліментів на утримання повнолітньої дитини не є безумовним обов`язком батьків та залежить від низки обставин, які суд враховує при ухваленні рішення.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільного повнолітнього сина, який продовжує навчання, ОСОБА_1 ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі не навела обґрунтувань з посиланням на відповідні докази щодо необхідності визначення аліментів саме у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України, визначаючи розмір аліментів суд має виходити з їх необхідності і достатності для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Поряд з цим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Колегія суддів вважає, що апелянт належними та допустимими доказами не довів наявність дійсної потреби ОСОБА_3 саме у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, і що саме такий розмір забезпечить гармонійний розвиток дитини.

Поряд з цим, місцевий суд, визначаючи належний до стягнення розмір аліментів, врахував як матеріальний стан обох сторін, можливість повнолітнього сина забезпечувати свої потреби, так і інші обставини, визначені частиною першою статті 182 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/10 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дійсно, надана апелянтом постанова Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі №758/9312/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, не могла бути надана як доказ до суду першої інстанції з об`єктивних причин (відсутність апеляційного перегляду), та приймається судом до справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає хибними доводи апелянта, що викладені у ній обставини мають преюдиційне значення у цій справі з нижченаведених мотивів.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 визначив, що суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з цим, стала практика Верховного Суду виходить з того, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17).

У постанові від 16 квітня 2024 року у справі №758/9312/23 Київський апеляційний суд надав правову оцінку запереченням відповідача проти позову в частині пересилання грошових коштів, утримання дитини дружини від попереднього шлюбу та непрацездатної матері, що апелянт помилково вважав преюдиційним фактом у справі №758/33/24.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення по суті позовних вимог.

Разом з тим, слушними є доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат.

Так, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що сторони звільнені від сплати судового збору та відніс його на рахунок держави.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни (до яких належать учасники бойових дій), забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 зазначено, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Встановлено, що предметом спору у справі є аліментні зобов`язання ОСОБА_2 , які не стосуються пільг, визначених статтями 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, зазначений спір у розумінні вказаних вище положень закону не пов`язаний із захистом порушених прав відповідача саме як учасника бойових дій, а тому пільги передбачені пунктом тринадцятим частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» до нього не застосовні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідає закону та підлягає зміні.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами пункту другого частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина четверта статті 276 визначає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат ухвалено з порушенням норм процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає зміні шляхом стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 073,60 грн.

Відповідно до статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина перша статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 грн, однак оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні виключно в частині розподілу судових витрат, що не є позовними вимогами, відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку з їх відшкодування.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Осадчою Наталією Олександрівною - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова