Справа № 522/2806/23
Провадження №2/523/1347/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Козирєвої Н.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шевчук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеса, у загальному позовному провадженні, цивільну справу № 522/2806/23 за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

13.02.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яким просила:

- визнати що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м., зареєстрована 15.06.2022 року за ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та здійснити її поділ наступним шляхом:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.;

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_1 зазначила що 01 листопада 2014 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. До реєстрації шлюбу, вони з відповідачем проживали два роки в квартирі по АДРЕСА_3 , яка належала бабусі відповідача, а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира перейшла у власність відповідачу, на підставі свідоцтва про право на спадщину. Позивач переїхала у вказану квартиру за пропозицією ОСОБА_2 у 2012 році. У вказаній квартирі вони проживали вісім років, а саме з 2012 по 2019 роки. В період шлюбу, 29 грудня 2016 року, за договором про пайову участь в будівництві житла № 9А/106 сторони за спільні кошти придбали майнові права на квартиру АДРЕСА_4 на 15 поверсі, яка складається з двох житлових кімнат за вказаним в договорі мкр. III-4-1 ж/ АДРЕСА_5 . За усною домовленістю, договір було укладено на ОСОБА_2 . За набуте спірне майно, сторони частками сплатили 970 421 грн., в еквіваленті 35 224 долари США, по курсу валют на день оплати рахунку. Будівництво будинку було закінчено в кінці 2018 році, в цей час сторони продовжували проживати в квартирі бабусі відповідача по АДРЕСА_3 . В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина ОСОБА_3 . Зробивши ремонт в новобудові восени 2019 року, сторони переїхали до нового житла, а саме в квартиру АДРЕСА_1 . 15.06.2022 року знаходячись у законному шлюбі відповідач зареєстрував право власності на квартиру за собою. 07.07.2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Спільний син ОСОБА_4 залишився проживати разом із позивачем, на її утриманні. Відповідач не відмовляється від сина, іноді сплачує за садочок, але всі платежі щодо забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування несе позивачка. Харчування, одяг, взуття, іграшки для фізичного, духовного та морального розвитку дитини, також на повному матеріальному забезпеченні позивача. Тому, при вирішенні спору про поділ майна подружжя, позивач вважає справедливим застосувати норму ст. 70 Сімейного кодексу України, згідно з якою суд може відступити від принципу рівності часток подружжя.

27.07.2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , яким просив:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог, позивач за зустрічним ОСОБА_2 зазначив, що у віці 13 років він набув правового статусу інваліда дитинства. Починаючи з 1991 року йому була призначена пенсія по інвалідності, яку він отримує по теперішній час. З 2005 року він був офіційно працевлаштований на різних посадах в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, та одержував доходи від заробітної плати. Крім того, з дитинства йому постійно надавали грошову допомогу батьки, бабусі, дідусі та інші родичі, у зв`язку із чим він мав можливість заощаджувати грошові кошти. Житлом його родина була забезпечена, що надавало йому можливість не витрачати грошові кошти на оренду житла та оплату комунальних послуг. Тобто, до реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 мав особисті заощадження, які накопичував з 1991 року у вигляді грошових коштів виплачених йому як пенсія по інвалідності, загалом за 23 роки сумарних виплат, та тих, які він накопичував з 2005 року у вигляді грошових коштів, виплачених йому як заробітна плата за місцем працевлаштування, загалом за 9 років сумарних виплат. Після реєстрації шлюбу з відповідачкою, сторони постійно проживали в кв. АДРЕСА_6 , яка була зареєстрована на праві приватної власності на належала бабусі ОСОБА_2 ОСОБА_5 , яка на той час вже більше 10 років проживала постійно у Федеративній республіці Німеччина. У 2016 році бабуся ОСОБА_2 вирішила повернутися з Німеччини додому, до належної їй на праві приватної власності квартири, а тому вирішила придбати ще одну квартиру у новобудові, оскільки не бажала проживати спільно з онуком та його сім`єю. У зв`язку із цим, бабуся передавала ОСОБА_2 декілька разів кошти, необхідні для сплати пайового внеску, а ОСОБА_2 накопичував протягом 2016-2017 років. За спільною домовленістю між ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5 , договір про пайову участь у будівництві житла оформили на ОСОБА_2 . В подальшому, за рахунок грошових коштів, які ОСОБА_2 одержав від бабусі, та частково за рахунок грошових коштів накопичених них протягом 1991-2014 років, він особисто оплатив в повному обсязі пайовий внесок за договором про пайову участь у будівництві житла № 9А/106 від 29 грудня 2016 року у загальній сумі 968898грн.90коп., що підтверджується квитанцією №4541553 від 29.12.2016 року та квитанцією № 4615525 від 02.02.2017 року. Відповідач ОСОБА_1 жодної участі у будівництві нового житла не приймала, ніде ніколи не працювала, та постійно перебувала на утриманні ОСОБА_2 . Зі змісту п.5.4 договору про пайову участь у будівництві житла № 9А/106 від 29.12.2016 року вбачається, що подружжя відносить до кола третіх осіб, яким заборонено передавати права та обов`язки за цим договором на підставі пункту 9.3 зазначеного договору про пайову участь у будівництві житла №9А/106 від 29.12.2016 року. Тому, ОСОБА_1 не має достатніх правових підстав для набуття жодних прав на вказану новозбудовану квартиру.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання по справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2023 року поновлено ОСОБА_2 строк подання зустрічного позову у цивільній справі. Прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Шевчука В.М. про витребування доказів; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2005 року по 01 липня 2023 року.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотаннями ОСОБА_2 та його адвоката Шевчук В.М. про відкладення розгляду справи; у зв`язку із викликом свідків; у зв`язку із витребуванням доказів.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , з`явившись до судового засідання, підтримала свій позов, просила його задовольнити, та не визнала зустрічний позов ОСОБА_2 , просила відмовити у його задоволенні. Надала пояснення аналогічні викладеним у своєму позові. Додатково пояснила, що вони познайомилися у 2008 році, з 2012 року первісно проживали в квартирі бабусі ОСОБА_2 , яка мешкала в Німеччині, коли вона поверталась з Німеччини, то вони переїжджали до іншої квартири. За весь час, бабуся ОСОБА_2 приїжджала 4-5 разів, подарунки не привозила. Гроші в її присутності, бабуся ОСОБА_2 не передавала. Між ОСОБА_2 та його бабусею не було гарних відносин. Коли ОСОБА_2 хворів, то бабуся 1 або два рази передавала 200 доларів США. У подружжя були заощадження, які використовувалися для лікування ОСОБА_2 , а також на процедуру штучного запліднення. У грудні 2016 року, коли підписували договір купівлі-продажу майнових прав, вона надавала свою згоду на його укладення. Грошові кошти на купівлю квартири АДРЕСА_1 бабуся ОСОБА_2 не надавала, насправді кошти на купівлю наведеної квартири були позичені подружжям у подруги ОСОБА_2 . Після народження дитини, позивач просила орендувати іншу квартиру, однак було прийнято рішення, що вони будуть тимчасово проживати у її батьків, в м. Южне, Костянтин приїжджав в м. Южне іноді, на вихідні, іноді на пару годин. Позивач бачила, що їх стосунки погіршилися, коли вона поїхала жити до батьків. Потім, вони проживали разом, в спірній квартирі. Чоловік лікувався, вона його підтримувала. Коли почалася війна, то 12.03.2022 року ОСОБА_6 вивіз їх на кордон з ОСОБА_7 , вона домовилась із друзями, та проживала у Німеччині. Сім`я розпалася, оскільки ОСОБА_2 пішов із сім`ї, а пізніше фактично створив умови за яких ОСОБА_1 була вимушена виїхати з квартири. Аліменти на спільну дитину ОСОБА_2 не сплачував, до подачі позову до суду, протягом певного періоду часу, тому позивачка вважає що суд повинен відступити від рівності часток у спільному майні, та визнати за нею право власності на 2/3 частки в майні.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Козирєва Н.В., з`явившись до судового засідання, просила задовольнити позов ОСОБА_1 , та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . Надала пояснення аналогічні викладеним у первісному позові. Додатково зазначила, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2012 році, та за спільні кошти були придбані майнові права. Після розірвання шлюбу позивачка з сином до спільного майна не має жодного відношення, відповідач ОСОБА_2 одноособово розпоряджається спільним майном. Позовною вимогою є вимога про визнання права власності на 2/3 частки у спірній квартирі, на підставі ч.2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, оскільки доданими до матеріалів справи доказами підтверджується, що відповідач приймає помірну участь в утриманні своєї дитини. Докази говорять про те, що дитину матеріально утримує мати, а саме: одяг, взуття, їжа, ліки, дитячий садок. Відповідач ухилявся від утримання дитини до часу подачі позовної заяви, що підтверджується наявними в матеріалах справи чеками за 17.12.2022 рік. Пів року ОСОБА_2 не надавав коштів на утримання дитини, та почав перераховувати кошти після подач до суду позову, хоча і цих коштів не вистачає, оскільки садочок коштує біля 10 000 грн на місяць, комунальні послуги за квартиру 3000 грн. Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_2 , який пішов з сім`ї. ОСОБА_1 було дозволено проживати з сином в квартирі з червня 2022 року, вона сплачувала комунальні послуги, до липня 2023 року, поки ОСОБА_2 її не виселив. Наразі в спірній квартирі проживає ОСОБА_2 , комунальні послуги не сплачує, борг складає більше 25 000 грн. Зустрічний позов складений з суперечливих підстав. З однієї сторони позивач зазначає, що кошти на квартиру він збирав з дитинства, це і пенсія, і особисті заощадження, а з другої сторони зазначає, що кошти на квартиру йому надсилала бабуся з Німеччини. Окрім квартири, відповідач проходив у зазначений період часу складне лікування, вартістю 300 000 грн. Саме в цей період куплено транспортний засіб за 1 282 000 грн., зареєстрований на свідка ОСОБА_8 , та переоформлено у подальшому на ОСОБА_2 . В період шлюбу проводилась також процедура ЕКО, офіційна ціна якої склала 250 000 грн. Заява співмешканця бабусі ОСОБА_9 не є належним доказом по справі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази тому, що він проживав з бабусею; немає доказів набуття нині покійною таких заощаджень; яким чином і скільки разів привезені кошти в Україну декларувалися; нотаріально завірені посвідчення не належним доказом по справі. Також, у зустрічному позові позивач зазначає, що бабуся яка проживала у Німеччині переказали кошти в іноземній валюті у розмірі 60 000 доларів США, однак ним не доведено, що ці грошові кошти були передані йому в дар зі сплатою податку на доходи фізичних осіб. При вирішенні спору передбачено застосування законодавства України, а саме ч.5 ст. 719 ЦК України, згідно якої договір дарування валютних цінностей в розмірі 60 000 доларів США повинен укладатися у письмовій формі, та підлягати нотаріальному посвідченню.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , з`явившись до судового засідання, не визнав позовні вимоги ОСОБА_1 , просив відмовити у їх задоволенні та підтримав вимоги зустрічного позову, просив задовольнити зустрічний позов. Надав пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові. Додатково пояснив, що він сирота, інвалід 2 групи, у нього із бабусею ОСОБА_5 були добрі стосунки, вона все життя йому допомагала. Приїжджаючи приблизно двічі на рік з Німеччини, з 1990 року, вона привозила грошові кошти. Він не повідомляв ОСОБА_1 про те, що бабуся привозила грошові кошти, оскільки це його особиста справа, і він не зобов`язаний був їй про це повідомляти. ОСОБА_1 перебувала на його утриманні. Дитині він завжди допомагав, одягав дитину, сплачує аліменти. У 2022 році на дитину він давав і 10 000 грн., і 14 000 грн. З березня 2023 року щомісяця перераховує по 5000 грн. Грошові кошти, які він давав на дитину, не йшли на дитину, тому він хвилюється, що якщо щось з ним станеться, то з його дитиною буде невідомо що. Він хвилюється, що ОСОБА_10 все витратить, а він має бажання залишити спірну квартиру дитині. Квартира АДРЕСА_1 є його особистим майном, що підтверджується афідевітом, відомостями з Пенсійного фонду, отриманням ним заробітної плати, показами свідків. Оплату за квартиру він вносив двома платежами: 551000 грн. (29.12.2016 року) та 417 898,90 грн (02.02.2017 року). Остаточна вартість квартири склала 968 898,90 грн., оскільки корегували площу квартири. Він все своє життя працює, і спірна квартира придбана виключно за його особисті кошти, як заощаджені, так і передані бабусею. Із переданих бабусею 60 000 доларів США не всі пішли на купівлю квартири. Бабуся коли приїжджала з Німеччини, то привозила по 7-8 тисяч доларів США, ці кошти не потрібно було декларувати. Він платив за квартиру, за утримання квартири, він думає за дитину, і бажає щоб все його майно залишилось його дитині, а його колишня дружина не мала жодного відношення до цього майна. Коли він пішов з сім`ї, то залишив достатньо грошових коштів, також передавав грошові кошти готівкою.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Шевчук В.М., з`явившись до судового засідання, просив відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов. Надав пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові. Додатково зазначив, що правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки спірної квартири, взагалі відсутні, ОСОБА_2 сплачував та сплачує аліменти, допомагає дитині. Також, відсутні правові підстави для визнання зазначеної квартири майном подружжя, оскільки право власності на квартиру набувалося за особисті кошти ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи, зокрема: афідевітом, показами свідків, іншими доказами. Також, адвокат Шевчук В.М. звернув увагу суду на постанову КЦС від 03.06.2024 року у справі №712/3590/22, зауважив на тому, що оскільки ОСОБА_1 не надавала свою згоду на укладення договору про пайову участь, то вона і не має прав на квартиру, яка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_11 , з`явившись до судового засідання, будучи приведеним до присяги, надав наступні пояснення. З ОСОБА_2 він дружить 30 років. ОСОБА_1 його племінниця. Свідок був знайомий із бабусею ОСОБА_6 , вона кожного літа приїжджала до Одеси, пересилала ОСОБА_6 подарунки, гроші. Бабуся любила ОСОБА_6 . Також, він їздив до бабусі у Німеччину, свідок бачив спільні фотографії, з Німеччини бабуся передавала аудіокасети. Коли бабуся була в Одесі, свідок разом із ОСОБА_6 приносили їй на квартиру фрукти, відвідували На спірну квартиру кошти надала бабуся ОСОБА_6 , про що свідку відомо зі слів ОСОБА_6 . Бабуся пересилала кошти на життя, гроші передавала, посилки. Які суми грошових коштів передавала бабуся, свідок відповісти не зміг, однак зазначив що вона постійно допомагала.

Свідок ОСОБА_12 , з`явившись до судового засідання, будучи приведеною до присяги, надала наступні пояснення. Вона знає ОСОБА_2 та його бабусю з 1970 року. Бабуся все своє життя допомагала ОСОБА_6 , у 2018 році вона хотіла приїхати з Німеччини, та купити йому квартиру. Вона приїжджала десь один, два рази на рік, у травні та вересні. ОСОБА_6 ходив у Сбербанк, акумулювали пенсію. Бабуся залишала грошові кошти у свідка, коли приїжджала. З 1992 року вона приїжджала та привозила гроші. У Німеччині бабуся працювала на різних роботах. Бабуся привозила і 5 тис доларів США, і 2 тисячі доларів США, і 4 тисячі доларів США, частину залишала у свідка, частину віддавала ОСОБА_6 , у тому числі на квартиру. У ОСОБА_6 були гарні стосунки із бабусею. Яку конкретну кількість привозила грошових коштів бабуся, та коли, яку конкретну суму передавала ОСОБА_6 , свідок не змогла сказати.

Свідок ОСОБА_8 , з`явившись до судового засідання, будучи приведеною до присяги, надала наступні пояснення. Вона являється матір`ю ОСОБА_1 , та тещою ОСОБА_2 . Із зятем у неї були душевні та теплі відносини, які базувалися на довірі, на свідка навіть було оформлено його автомобіль. Вони прийняли його як сина. Після ОСОБА_13 у сторін дитини, зять зателефонував та просив свідка, щоб вона умовила ОСОБА_10 , переїхати проживати на певний час до них, у м. Южне. Вони жили разом у 2019 році, десь пів року, після пологів ОСОБА_10 . Після ремонту в квартирі АДРЕСА_1 , подружжя в`їхало в квартиру. У 2020 році сталася пожежа, і знову проживали у свідка у м. Южне, потім знову виїхали в квартиру на АДРЕСА_7 . Свідок допомагала, періодично приїжджаючи в квартиру на АДРЕСА_7 . Із бабусею ОСОБА_2 свідок була знайома, ОСОБА_6 зі своєю бабусею були у не гарних відносинах, оскільки бабуся любила себе більше ніж онука ОСОБА_6 . Свідок не чула, щоб бабуся фінансово допомагала ОСОБА_6 . Бабуся проживала у Німеччині, у гуртожитку, спільно з якимось чоловіком. Гроші на квартиру, зі слів ОСОБА_6 та Ані, вони позичали у своїх друзів.

Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_14 перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було складено актовий запис № 2870. Свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дитина ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року, справа №522/4599/22, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно договору про пайову участь у будівництві житла №9А/106 від 29.12.2016 року, укладеного із ТОВ «Промислово-будівельна група «Інтобуд», ОСОБА_2 зобов`язується прийняти участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_5 . Адреса житлового будинку являється будівельною. Будівельна адреса приміщення: квартира під АДРЕСА_8 . Орієнтовний строк закінчення будівництва житлового будинку складає 30 грудня 2017 року. На виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором, ОСОБА_2 зобов`язується перерахувати на поточний рахунок підприємства або внести в касу підприємства у строк не пізніше 30.01.2017 року, суму в розмірі 970 421 грн.

Згідно квитанції № 4541553 від 29.12.2016 року, ОСОБА_2 сплатив 551 000, 00 грн. на користь ТОВ Промислово-будівельна група «Інтобуд», в якості пайового внеску, згідно пайового договору №9а/106 від 29.12.2016.

Згідно квитанції № 4615525 від 02.02.2017 року, ОСОБА_2 сплатив 417 898, 90 грн. на користь ТОВ Промислово-будівельна група «Інтобуд», в якості пайового внеску, згідно пайового договору №9а/106 від 29.12.2016.

15.06.2022 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа: 81,2 кв.м., житлова площа: 40,1 кв.м. Підстава для державної реєстрації: договір про пайову участь в будівництві житла, серія та номер: 9А/106, виданий 29.12.2016, видавник: ТОВ «Промислово-будівельна група «ІНТОБУД» та ОСОБА_2 ; додаток до договору №9А/106 про пайову участь в будівництві житла від 29 грудня 2016 року, серія та номер: 1, виданий 29.12.2016, видавник: ТОВ «Промислово-будівельна група ІНТОБУД» ТА ОСОБА_2 ; додаткова угода до договору про пайову участь в будівництві житла № 9А/106 від 29.12.2016р., серія та номер: б/н, виданий 15.02.2019, видавник: ТОВ «Промислово-будівельна група ІНТОБУД» та ОСОБА_2 ; акт прийому-передачі приміщення по договору про пайову участь в будівництві житла №9А/106 від 29.12.2016 року, серія та номер: б/н, виданий 15.02.2019, видавник: ТОВ «Промислово-будівельна група ІНТОБУД» та ОСОБА_2 . Це підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрація права власності, індексний номер витягу: 303052982 від 20.06.2022 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 320046307 від 12.01.2023.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 320046307 від 12.01.2023, відсутні відомості реєстрації права власності на майно за ОСОБА_1 .

Наявними в матеріалах справи чеками та платіжними інструкціями підтверджується сплата внесків, комунальних послуг, за адресою: АДРЕСА_9 , як від імені ОСОБА_1 , так і від імені ОСОБА_2 , а саме:

- платник - ОСОБА_1 - дублікат чека, дата здійснення операції 26.08.2022 на суму 1127,95грн; дублікат чека, дата здійснення операції 13.09.2022 на суму 2293,31 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 09.10.2022 на суму 1473,91 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 01.12.2022 на суму 600 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 01.12.2022 на суму 1163,12 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 02.01.2023 на суму 952,15 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 12.01.2023 на суму 1030,80 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 23.01.2023 на суму 351,36 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 07.02.2023 на суму 1391,93 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 23.01.2023 на суму 351,36 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 12.01.2023 на суму 1030,80 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 02.01.2023 на суму 952,15 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 21.12.2022 на суму 1550,00 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 01.12.2022 на суму 600,00 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 01.12.2022 на суму 1163,12 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 09.10.2022 на суму 1473,91 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 06.10.2022 на суму 380 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 15.03.2023 на суму 464,16 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 15.03.2023 на суму 1747,61 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 15.03.2023 на суму 1499,75 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 18.03.2023 на суму 300 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 12.04.2023 на суму 300 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 19.04.2023 на суму 1962,25 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 19.04.2023 на суму 781,36 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 19.04.2023 на суму 519,12 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 27.05.2023 на суму 200 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 26.05.2023 на суму 1462,25 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 05.05.2023 на суму 300 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 20.06.2023 на суму 1095,36 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 20.06.2023 на суму 1497,41 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 14.06.2023 на суму 300 грн; дублікат чека, дата здійснення операції 25.07.2023 на суму 1567,73 грн;

- платник - ОСОБА_2 - дублікат чека, дата здійснення операції 24.01.2023 на суму 1086,20 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 23.01.2023 на суму 1086,20 грн; квитанція до платіжної інструкції, дата здійснення операції 02.01.2023 на суму 353,45 грн;

Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Відповідно до ч.1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За даних обставин, матеріалами справи підтверджується, що кв. АДРЕСА_1 набута подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».

За даних обставин, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Надаючи правову оцінку зустрічному позову ОСОБА_2 про визнання квартири його особистою приватної власністю, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Наявні в матеріалах справи докази, виходячи із принципу стандарту доказування «поза розумним сумнівом», дають підстави для висновку, що позивач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

У даному випадку, ОСОБА_2 стверджував, що квартира АДРЕСА_1 була набута за його особисті кошти, зокрема:

- за кошти, які були передані йому його бабусею, що він підтверджував афідевітом від 18.10.2023 року, та показами свідків.

- за заощадження, які він накопичував із заробітної плати та пенсії по інвалідності, протягом життя;

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), на яку посилається ОСОБА_11 в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Афідевітом від 18.10.2023 року, засвідчується, що ОСОБА_15 безперервно проживав у м. Берліні у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_16 , до самого моменту її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Берліні. Єдиним її родичем залишився її онук ОСОБА_2 . Вона неодноразово їздила до нього в Україну і кожного разу привозила кошти для накопичення капіталу з метою придбання нерухомості. Сума грошових коштів, які вона накопичила, чому він був свідком, і привезла до України з метою придбання нерухомості для онука, складала 60 000 доларів США, У 2016 році онук повідомив про придбання ним квартири, за допомогою переданих бабусею коштів, в м. Одеса, в житловому будинку на стадії будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Підпис ОСОБА_9 , номер у нотаріальному реєстрі 1442/2023, засвідчено нотаріусом Клаус Гьопкен 18.10.2023 року. Проставлено Апостиль, відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961 року, підписано нотаріусом Клаус Гьопкен, м. Берлін, Федеративна Республіка Німеччина, засвідчено у м. Берлін 20.10.2023 року, Президентом Земельного суду м. Берлін, за № 9101а Е-F 12066/23.

Суд констатує, що наданий позивачем ОСОБА_2 Афідевіт від 18.10.2023 року не є належним та достатнім доказом в підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана саме за кошти, надані ОСОБА_2 його бабусею, та прирівнюється судом до пояснень особи. На підставі наведеного Афідевіту від 18.10.2023 року, суд не може встановити дійсні обставини справи, в свою чергу позивач за зустрічним ОСОБА_2 не довів суду, що такі кошти взагалі йому передавались, та що саме за ці кошти було набуто у власність спірну квартиру. Також, матеріали справи не містять жодного доказу тому, що у володінні бабусі ОСОБА_2 були такі кошти.

Так само, не є належними, допустимими та достатніми доказами в підтвердження передачі грошових коштів ОСОБА_2 від його бабусі, саме на купівлю квартири, свідчення свідків, які також у судовому засіданні не змогли зазначити конкретні суми, які передавалися, часовий проміжок передачі грошових коштів, не були прямими свідками передачі грошових коштів, а знають про наведені обставини зі слів інших осіб.

Надаючи правову оцінку матеріальному стану сторін по справі, з позиції джерел коштів для набуття у власність спірної квартири, судом встановлено наступне.

Згідно довідки за формою ОК-5, Пенсійного Фонду України, відносно застрахованої особи ОСОБА_2 :

- наявна інформація щодо страхувальників: Одеський національний університет імені І.І. Мечнікова; Одеський обласний центр зайнятості; Одеське обласне головне управління земельних ресурсів; Головне управління Держкомзему у Одеській області; Департамент комунальної власності Одеської міської ради; Орган державної влади Управління земельних ресурсів у місті Одесі; Одеське міське управління земельних ресурсів; КП «Земельно-кадастрове бюро при Управлінні земельних ресурсів», КП «Право»;

- інформація щодо страхування надана за період з 2004 по 2023 рік;

- усього за роки з 2004 року по 2017 рік, для пенсії, визначені наступні суми: 2004 рік 853,61 грн; 2005 рік 9051,67 грн; 2006 рік 12608,17 грн; 2007 рік 16126,56 грн; 2008 рік 2700,00 грн; 2009 рік 31237,80 грн; 2010 рік 27842,66 грн; 2011 рік 30267,94 грн; 2012 рік 40944,23 грн; 2013 рік 43849,61 грн; 2014 рік 52298,13 грн; 2015 рік 73774,48 грн; 2016 рік 70369, 65 грн.; січень-лютий 2017 року 10752 грн.

Згідно довідки за формою ОК-5, Пенсійного Фонду України, відносно застрахованої особи ОСОБА_1 :

- наявна інформація щодо страхувальників: АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», Южненський міський центр зайнятості; Альфа Банк; Акціонерне товариство «Сенс Банк»; Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби; Южненська міська виборча комісія Одеської області; Одеський міський центр зайнятості; Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради; Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників податків у м. Одесі Міжрегіонального головного управління Міндоходів.

- інформація щодо страхування надана за період з 2006 по 2022 рік;

- усього за роки з 2006 року по 2017 рік, для пенсії, визначені наступні суми: 2006 рік 1594,91 грн; 2007 рік 10295,37 грн; 2008 рік 28824,08 грн; 2009 рік 5429,09 грн; 2010 рік 253,96 грн; 2012 рік 5517,71 грн; 2013 рік 35746,76 грн; 2014 рік 33645,42 грн;

У даному випадку, суд наводить інформацію з Пенсійного фонду за період з 2004 по 2017 рік, приймаючи до уваги що остання оплата за Договором пайової участі №9а/106 від 29.12.2016, була здійснена ОСОБА_2 у лютому 2017 року.

Згідно листа Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області від 07.08.2023 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні з 29.04.1998 року та отримує пенсію по інвалідності. Суду надано довідку щодо грошових коштів за період з 29.04.1998 по 01.07.2023 року. Загальна сума виплачених коштів складає 308 738,14 грн.

Наданими суду медичним документами підтверджується, що ОСОБА_2 являється інвалідом другої групи з дитинства. Діагноз МСЕК: сталі наслідки перенесеного енцефаліта (1991 рік). Це підтверджується Випискою із Акта огляду МСЕК №029913.

Згідно Виписного епікризу ІБ 5717/2966 ОСОБА_2 перебував на лікуванні з 24.11.2014 по 15.12.2014 роки у хірургічному відділенні, з приводу діагноза: ср.лівої нирки рТ1вNOMO G2 Ст1. Клгр III. Посттравматична енцефалопатія 2ст. Епілептіформний синдром, генералізовані тоніко-клонічні припадки. Лівосторонній геміпарез. Порушення функції ходьби. Медичні дослідження проводились у 2015, 2016 роках.

Згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки ОСОБА_14 , остання працювала з 2006 по 2007 на посаді менеджера відділу споживчого кредитування відділення «Одеська обласна дирекція; з 2007 по 2009 на посаді спеціаліста групи забезпечення продаж в Одеському регіоні відділу забезпечення продаж Управління дистрибуції споживчого кредитування; у 2010 році перебувала на обліку в Южненському міському центрі зайнятості; у 2012 році прийнято на посаду спеціаліста групи забезпечення продажів в Одеському регіоні Відділу забезпечення продажів Управління продажів продуктів споживчого кредитування; у 2013 році прийнято на посаду головного державного податкового ревізор-інспектора сектору податкового супроводження банківських та не банківських фінансово-кредитних установ, переведено на посаду головного державного ревізор-інспектора відділу податкового супроводження підприємств транспорту та зв`язку. У 2014 році звільнено з посади. З 30.09.2017 року перебувала на обліку в Одеському міському центрі зайнятості.

Здійснивши аналіз отриманих сторонами по справі доходів, до моменту укладення договору про пайову участь у будівництві житла № 9А/106 від 29.12.2016 року, суд приходить до висновку, що отриманих доходів обох сторін явно було не достатньо для купівлі квартири АДРЕСА_1 за ціною 968 898,90 грн., навіть якщо би сторони взагалі не придбавали їжу, не оплачували комунальні послуги, не лікувалися, та накопичували всі отримані доходи.

Позиція ОСОБА_2 зводиться до того, що частину грошей на квартиру надала його бабуся, однак він не підтверджує це належними, достовірними та достатніми доказами.

Позиція ОСОБА_1 зводиться до того, що гроші на квартиру були позичені подружжям у подруги ОСОБА_2 , та віддавалися з бюджету подружжя, однак також не підтверджує це належними, достовірними та достатніми доказами.

За таких обставин, на думку суду надані ОСОБА_2 суду докази не є достатніми в своїй сукупності для висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 .

Також, суд приймає до уваги, що після набуття у власність спірної квартири, доходи сторін дозволили їм оплатити лікування в клініці ТОВ «ІСІДА-IVF», лікування хвороби ОСОБА_2 .

Згідно Договору №18659 на проведення запліднення від 30.04.2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір з ТОВ «ІСІДА-IVF» з приводу лікування безпліддя пацієнта, шляхом запліднення. Вартість медичної допомоги складає - 75 422,00 грн. Згідно квитанції №ПН1068 від 04.06.2018 року ОСОБА_1 оплатила за послуги 74 784,00 грн. Також, наданими суду рахунками підтверджуються оплати ОСОБА_1 , у 2018 році, за надані медичні послуги у розмірах: 29639 грн. + 45783 грн. + 603 грн. + 1300 грн. + 1300 грн. + 750 грн. + 2620 грн. = 81 995 грн.

Вже після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 також став власником автомобіля Toyota RAV 4 HYBRID, 2020 року випуску, за 149 000 грн.

Згідно Договору купівлі-продажу від 19.06.2020 року укладеного між ТОВ «Виробничо-технічне підприємство «Інжпроект» та ОСОБА_17 , Додаткової угоди №1 від 17.07.2020 року та Акту прийома-передачі від 22.07.2020 року, ОСОБА_8 (мати ОСОБА_1 ) придбала у власність автомобіль Toyota RAV 4 HYBRID, 2020 року випуску, за ціною 1 281 551, 00 грн.

На підставі довіреності від 11.03.2022 року ОСОБА_8 видала довіреність ОСОБА_2 з повноваженнями користуватися та розпоряджатися автомобілем Toyota RAV 4 HYBRID, 2020 року випуску.

Згідно Договору купівлі-продажу 5142/2022/3382911 транспортного засобу від 07.09.2022 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_2 автомобіль Toyota RAV 4 HYBRID, 2020 року випуску, за 149 000 грн.

Наведені обставини, на думку суду, не стосуються безпосередньо предмета позову, оскільки мали місце вже після набуття права власності на спірну квартиру, однак оцінюються судом з точки зору доходів сторін, на які фактично не вплинула купівля квартири, та смерть бабусі ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , що викликає у суда додаткові сумніви з приводу того, що саме бабуся ОСОБА_2 відігравала важливу роль у наповненні бюджету сторін по справі.

При цьому, до доводів представника ОСОБА_2 адвоката Шевчука В.М. стосовно того, що змістом договору, а саме п. 5.4 та 9.3 підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , набувалася у власність лише ОСОБА_2 , суд ставиться критично.

Відповідно до п. 5.4 договору про пайову участь у будівництві житла №9А/106 від 29.12.2016 року, у випадку передачі пайщиком своїх прав та обов`язків за договором третій особі (за винятком ближчих родичів Пайщика, а саме: батьків, дружина/чоловік, брат/сестра, діти), Пайщик в день укладення угоди про переуступку прав та обов`язків за даним договором зобов`язується оплатити підприємству грошову суму у розмірі 7% від ціни Договору, згідно виставленого підприємством рахунку.

На думку суду, зміст п. 5.4 наведеного договору ніяким чином не виключає набуття спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя, а лише визначає пільгові умови, за яких ОСОБА_2 може передати свої права та обов`язки за договором третій особі, зокрема і дружині ОСОБА_1 .

В свою чергу, висновки Верховного Суду викладені у постанові від 03.06.2024 року по справі №712/3590/22, на які посилався адвокат Шевчук В.М. у судовому засіданні, не є релевантним з огляду на різні обставини справи, бо висновок суду в тій справі стосувався згоди на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність. Крім того, в цій постанові зроблено висновок про те, що не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Тобто, Верховний Суд прямо зазначає, що відсутність фіксації в договорі про набуття майна факту наявності згоди на його придбання іншим з подружжя, не нівелює набуття відповідного майна у спільну сумісну власність подружжя.

Таким чином, суд дійшов висновків, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 70)).

Метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі. З огляду на це позовна вимога про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту права члена подружжя на поділ їхнього майна у рівних частках. За наявності належних, допустимих і достатніх доказів суд встановлює належність майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлюючи відповідні обставини в мотивувальній частині рішення суду. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові КЦС від 20 червня 2023 року по справі № 331/5662/18, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 про відступ від рівності часток, та визнання за нею права власності на 2/3 частини в квартирі АДРЕСА_1 , судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В підтвердження перерахунку аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_2 надав суду:

-оригінал виписки по рахунку від 17.11.2022 року на суму 14 000 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 15.12.2022 року на суму 10 000 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 21.06.2023 року на суму 2100 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 31.07.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 31.08.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 09.10.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , переказ коштів з карткового рахунку;

-оригінал виписки по рахунку від 05.11.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , добровільні аліменти;

-оригінал виписки по рахунку від 01.12.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , добровільні аліменти;

-оригінал виписки по рахунку від 29.12.2023 року на суму 5000 грн, платник: ОСОБА_2 , добровільні аліменти;

У судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала, що отримувала наведені кошти, однак посилалась на те, що наведених коштів недостатньо, також протягом певного періоду часу, приблизно пів року, ОСОБА_2 взагалі не допомагав утримувати дитину, та почав надавати кошти лише після подачі позову до суду.

В підтвердження несення витрат на дитину, ОСОБА_1 надала суду: дублікат чека від 07.07.2023 року, на суму 4700 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 21.07.2023 року, на суму 4720 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 01.08.2023 року, на суму 5250 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 22.08.2023 року, на суму 5000 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 01.09.2023 року, на суму 5500 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 19.09.2023 року, на суму 5500 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми; дублікат чека від 04.10.2023 року, на суму 4900 грн., призначення платежу: ОСОБА_3 за послуги денного догляду за дітьми.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В свою чергу, наявних в матеріалах справи доказів, на думку суду, недостатньо для висновку суду про те, що ОСОБА_2 ухилявся від участі в утриманні дитини спільної дитини ОСОБА_3 , та відступу від засади рівності часток подружжя на квартиру АДРЕСА_1 . Правові підстави для застосування частин другої та третьої ст. 70 СК України у даному випадку відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 82, 141, ч.4 ст.206, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати:

- за ОСОБА_2 право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.

- за ОСОБА_1 право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовити.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_10 .

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , РНКОПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_11 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 30.07.2024р., у зв`язку із періодичною та тривалою відсутністю в суді світла.

Суддя: К.О. Далеко