Справа № 405/1089/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2024 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря: Мишевець Т.І.

представника позивача: адвоката Зайко О.Є.

представника відповідача - адвоката Деревінської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом про стягнення моральної шкоди до відповідача. Позов обґрунтовує тим, що 12.09.2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 17.05.2023 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало припинення шлюбних відносин та проживання окремо. В цей же час вона намагалася спілкуватися з відповідачем для мирного вирішити питання щодо поділу спільного майна подружжя, але відповідач не погодився і нею було подано позов до суду про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.04.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі № 405/2886/23 за її позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.04.2023 року було застосовано заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на спірні транспортні засоби, які перебувають у користуванні лише відповідача.

08.05.2023 року відповідач подав до суду зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки кадастровий номер :45:399:0014 за цією ж адресою, 8 автомобілів загальною вартістю 8 089 632 грн., 3 одиниці зброї загальною вартістю 472 074 грн. та грошових коштів, що зберігаються на 4-х банківських рахунках.

Так як вони працювали разом, вказане майно використовували спільно, а на даний час вона позбавлена такої можливості. Крім того, вона сама фінансово утримує спільну з відповідачем дитину, а тому звернулась в суд з позовом про стягнення аліментів з відповідача.

Після розірвання шлюбу вона дізналась інформацію, яка завдала дуже сильного удару по її психологічному стану, а саме те, що в період перебування в офіційному шлюбі з нею, відповідач більше 15 років мав другу сім`ю у місті Бобринець, там вів спільне господарство, утримував іншу жінку та їх спільну дитину, фінансово з їх коштів, оскільки в період шлюбу у них були спільні фінанси. Придбавав все необхідне для життя у місті

Бобринець, робив ремонт у квартирі проживання з їх спільних сімейних коштів.

На сьогоднішній день відповідач так само фінансово утримує й проживає разом з

другою сім`єю, допомагає у вихованні їх спільної дитини, веде спільне господарство,

проте їх спільній доньці Каріні допомоги не надає й участі у її житті не приймає

взагалі.

Тривалі виклики в судові процеси (17.05.2023, 19.06.2023, 22.06.2023, 28.06.2023, 12.07.2023, 17.07.2023, 10.08.2023, 16.08.2023, 28.08.2023, 27.09.2023, 03.10.2023, 04.10.2023, 20.11.2023, 01.12.2023, 08.12.2023, 18.12.2023, 09.01.2024, 08.02.2024, 14.02.2024), постійні надходження кореспонденції із судів або ж відповідача ще більше додає їй хвилювань, бо вона, як людина, має почуття і для неї важливим фактором є людяність та справедливість.

Зазначає, що своїми діями відповідач наніс їй моральну шкоду, оскільки вона зазнала сильних душевних страждань, принижено її честь та гідність й ділову репутацію, порушено її нормальний спосіб життя, оскільки була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і для лікування у закладі охорони здоров`я. На підтвердження даного факту надає копію довідки огляду у лікаря, яким зафіксовано її стан, який супроводжується на протязі останнього року: знижений настрій, апатія, в`ялість, швидка втомлюваність, головний біль. Згідно довідки поставлено попередній діагноз депресивний епізод середнього ступеню, цефалічний синдром (періодичний головний біль, який знижує працездатність та викликає дискомфорт), й надано рекомендації з ліків. Завдану моральну шкоду оцінює у 200 000 грн. і посилаючись на вказані обставини, викладені в позовній заяві, норми діючого законодавства, просила задовольнити позов.

Ухвалою суду від 11.03.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов.

08.04.2024 року відповідачем подано відзив на позов.

17.04.2024 року позивачем подано відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 30.4.2024 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на зазначені у відзиві обставини, просила відмовити в задоволенні позову через його недоведеність та безпідставність.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на припинення шлюбних відносин та проживання з відповідачем окремо, відсутність згоди відповідача вирішити

питання поділу спільного майна подружжя мирним шляхом, наявність у судах

справ за їх участю та неодноразові виклики її в суд, отримання судової кореспонденції, що додає її хвилювання. Правовим обгрунтуванням позову позивачка зазначила ч.1, п.п.2,4, ч.2, ч. 3 ст. 23, ст. 1167, і ст.1168 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на

відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що така моральна шкода може бути стягнута при наявності доказів порушеного права позивача, протиправних дій відповідача, доведеності вини відповідача та наявності причинного зв`язку між протиправними діями та наявною моральною шкодою.

Зазначені позивачем обставини «намагання ОСОБА_3 принизити нецензурними словами...», «...отримання після розлучення купи образ, принижень, грубих висловлювань, невдоволення в тому, що обираю жити окремо своїм життям», «порушення честі, гідності та ділової репутації» - є припущенням позивачки.

Судом встановлено, що звернення до суду в квітні 2023 з позовом про розірвання шлюбу і низкою позовів стосовно поділу спільного майна подружжя (справа № 405/2886/23, № 383/1939/23), стягнення аліментів, ініційовані саме позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним в травні 2023 року.

Право на звернення в суд кожній особі гарантоване Конституцією України та нормами чинного законодавства, а тому звернення до суду ОСОБА_2 з позовом не може бути доказом порушення будь-яких прав позивача та доказом вини відповідача в їх порушенні, а хвилювання позивача в зв`язку з постійними викликами у судові процеси, в тому числі ініційовані самою позивачем, та надходження кореспонденції із судів, є законними процесуальними діями суду і не свідчать про вину відповідача.

Згідно статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України (допустимість доказів), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України наголошує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року.

Доказом наявності моральних страждань позивачем надано інформацію про огляд психіатра від 06.02.2024 року та рецепт від 07.02.2024 року.

Суд критично оцінює наданий доказ, так як із бланку та змісту копій наданих документів, виконаних на бланку ФОП ОСОБА_4 , вбачається, що 06.02.2024 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , Ліцензія на медичну практику наказ МОЗ України № 1285 від 17.07.2023) зі скаргами на знижений настрій, апатію, в`ялість, швидку втомлюваність, головний біль протягом останнього року.

Відповідно до п. 7 додатку № 1 до наказу МОЗ № 1285 від 17.07.2023 ФОП ОСОБА_4 видано ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики: місце провадження діяльності: АДРЕСА_2 , за спеціальностями: наркологія, неврологія, психіатрія, психотерапія. Разом з тим, огляд ОСОБА_1 06.02.2024 року здійснено та поставлено діагноз: депресивний епізод середнього ступеню, лікар ОСОБА_5 , про що свідчить підпис та печатка цього лікаря на листі огляді психіатра та рецепті від 07.02.2024 року. В каталозі лікарів України (сайт Health24 Лікарі Вся Україна ) лікар психіатр ОСОБА_5 не зареєстрована. До позовної заяви доказів лікування, в тому числі і придбання медикаментів за рецептом лікаря психіатра ОСОБА_5 від 07.02.2024 року, позивачем не надано.

Як зазначає відповідач, звернення онлайн, а саме такий спосіб звернення до лікаря обрала позивач, про що зазначила в клопотанні від 29.04.2024 року, до ФОП ОСОБА_4 та до лікаря психіатра ОСОБА_5 06.02.2024 року, було « про людське око».

При цьому, зниження настрою, апатія та втомлюваність не може бути доказом

протиправних дій ОСОБА_2 та його вини в цьому. Такий моральний та

психологічний стан у багатьох людей в нинішніх умовах російської агресії.

Додані до клопотання від 29.04.2024 року копії документів, а саме: роздруківка з чату спілкування з лікарем ОСОБА_6 (онлайн консультація), дати такого спілкування, не містить частина тексту такого спілкування, викладена англійською мовою, а частина тексту свідчить про неможливість приєднання в чаті з метою онлайн спілкування. Додані до клопотання від 29.04.2024 року копія рецепту, виписаного лікарем ОСОБА_6 та копія чеку на придбання медикаментів, датовані квітнем 2024 року, що не стосується обставин, викладених у позові від 20.02.2024 року та не можуть бути доказом протиправності дій ОСОБА_2 та доказом вини відповідача ОСОБА_2 у спричиненні моральної шкоди позивачу.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вина останнього в її заподіянні. Лише наявність та доведеністю всіх 4 елементів такої типової для правопорушення формули дає право на відшкодування моральної шкоди.

Отже, за відсутності підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, ушкодження здоров`я саме відповідачем, якими діями чи бездіяльністю відповідача вони заподіяні. якими діями чи бездіяльністю відповідача вони заподіяні, відсутності причинного зв`язку між шкодою і, ймовірними, протиправними, на думку позивачки, діями відповідача, вини останнього в заподіянні позивачці шкоди, відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Вказане кореспондується висновками, викладеними у постанові від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20, відповідно до яких Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди;протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Також у цій постанові зазначено, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, суд, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, повинен враховувати висновки, щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 496/1691/19 суд вказав, що ст. 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Позивачем не доведено та не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували б порушення її прав у частині завдання відповідачем їй моральної шкоди, а тому враховуючи вищевикладене, надані позивачем докази, позицію відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Суд відносить судові витрати, понесені позивачем у даній справі за її рахунок.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що 21.03.2024 року між відповідачем та адвокатом Деревінською Л.В. договір про надання правничої допомоги № 6, відповідно до п. 4.1.1 якого гонорар адвоката становить 25 000 грн., надано рахунок № 6 від 21.03.2024 року відповідно до якої відповідачем сплачено 25 000 грн., детальний опис наданих послуг, відповідно до якого ОСОБА_2 понесені витрати в сумі 15 000 грн., акт приймання передачі виконаних робіт та платіжна інструкція про сплату коштів в сумі 25 000 грн.

Враховуючи пояснення представника відповідача щодо вартості наданих нею послу, суд приходить до висновку про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Стягнути зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі виготовлене 05.08.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , прож. в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_1 .

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко