Провадження №22-ц/812/1225/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Миколаїв

Справа № 489/1172/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Костюченком Г.С., 11 червня 2024 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 11 червня 2024 року,

у с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 . На теперішній час у зазначеній квартирі зареєстровані сторони. Відповідач був зареєстрований в спірній квартирі за згодою основного квартиронаймача ОСОБА_4 . При цьому між ними була досягнута домовленість, про те, що останній добровільно зніметься з реєстрації.

Проте, з другої половини 2021 року ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає. Квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує, його речей у квартирі немає. Факт реєстрації відповідача порушує права позивача на вільне користування, впливає на розмір комунальних послуг, які він сплачує самостійно.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 72 ЖК УРСР.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факт відсутності відповідача в спірній квартирі без поважних причин, понад встановлені законом строки.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сторони у справі є наймачами квартири АДРЕСА_1 , оскільки наймачем є мати позивача, яка померла у 2009 році. В подальшому ані позивач, ані відповідач не звертались до виконавчого органу міської ради за укладенням/переоформленням договору найму. Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК України лише позивач, як член сім`ї померлого наймача має право звернутись до виконавчого комітету міської ради із заявою про визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Відповідач позбавлений такого права.

Зазначав, що суд безпідставно не прийняв як доказ електронні копії паспорту ОСОБА_1 з даними про зареєстроване місце проживання та акту про не проживання ОСОБА_2

Вказував, що відповідач добровільно змінив місце свого проживання, не користується квартирою, не оплачує комунальні послуги та відповідно не має намірів ставитись до цього житла як до свого постійного місця проживання.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява з проханням розглядати справу у відсутність позивача та його представника, вимоги апеляційної скарги підтримують та просять її задовольнити.

З огляду на викладене та вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядав справу у відсутність сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована. В спірній квартирі з 22 лютого 1982 року зареєстрований позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копією його паспорту (а.с. 14). та з 11 березня 2004 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується відомостями з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 20 лютого 2024 року за № 16.27-28294-2024 (а.с. 25).

Даних про реєстрацію інших осіб в спірному приміщенні матеріали справи не містять.

При зверненні з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивач зазначав, що відповідач тривалий час, понад строки встановлені у ст.71 ЖК України, не проживає в спірній квартирі, та на підтвердження наведеного, надав суду акт, складений та підписаний сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 15).

Проте доказів звернення до органу територіального місцевого самоврядування, до компетенції якого належить видача таких актів, позивач суду не надав.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому засіданні у суді першої інстанції зазначили, що відповідач не проживає в спірній квартирі з червня 2021року.

При цьому даних про те, чи знаходяться речі відповідача в спірній квартирі свідкам не відомо. Відсутні в матеріалах справи й докази того, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг протягом тривалого строку.

Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач остаточно втратив інтерес до спірного житлового приміщення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатніх підстав вважати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи представника позивача про те, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідач добровільно змінив місце свого проживання, не користується квартирою, не оплачує комунальні послуги та відповідно не має намірів ставитись до цього житла як до свого постійного місця проживання, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути достатньою підставою для задоволення позовних вимог позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права , а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.