Справа № 450/4320/22 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/481/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувшив порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк» «Приватбанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 січня 2024 року в складі судді Даниліва Є.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк» «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`зання, -

встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 403 373 грн. 30 коп.

Заявою від 03 квітня 2023 року позивач позовні вимоги зменшила, в кінцевому просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 154 729,97 грн., із яких 123 865,41 грн. (інфляційне збільшення) та 30 864,56 грн. (штрафні санкції) за період з 29.06.2019 до 29.06.2022.

Позовнні вимоги обгрунтовувала тим, що 16.04.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», в особі голови правління Дубілета О.В., укладено депозитний договір, шляхом підписання заяви № SAMDN№0171 на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців», на підставі якої позивачrf оформила вклад на 250000,00 грн. на строк 365 днів до 16.04.2014 включно. Зважаючи на те, що ПАТ «КБ Приватбанк» відмовився повертати позивачці суму коштів, що перебували на депозитному рахунку, нараховані на них відсотки, а тому у жовтні 2016 року позивачка звернулась з позовом до суду.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року у справі №450/2509/16-ц позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за депозитам у розмірі 478435, 85 грн., що складається із 353317,02 грн., (сума вкладу та відсотки) 86048,34 грн. (сума процентів за користування грошовими коштами протягом періоду з 03.08.2015 року по 03.10.2016 року); 1249,02 (3 відсотки річних), 26641 грн., (інфляційні).

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі №450/2509/16-ц рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за депозитним вкладом у розмірі 380 327 гривень. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У період з 29.06.2019 до 29.06.2022 відповідач користувався грошовими коштами в сумі 342626,65 грн. (заборгованість станом на дату розірвання такого договору 03.08.2015) належні позивачу без відповідної правової підстави, відтак відповідач зобов`язаний сплатити позивачці 3% річних та інфляційні втрати за користування грошовими коштами позивачки за вищевказаний період в загальному розмірі 154 729,97 грн., із них 123 865,41 грн. (інфляційне збільшення) та 30 864,56 грн. (штрафні санкції).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 154 729,97 грн., із яких 123 865,41 грн. (інфляційне збільшення) та 30 864,56 грн. (штрафні санкції).

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 2481 грн.

Рішення суду оскаржив АТ КБ «Приватбанк», в особі представника Кобзар Ю.Б. Вважає рішення таким, що не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, ухваленим з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що банк виявив факт переведення ПАТ КБ «Приватбанк» у 2014 році боргу (грошових коштів) за договором № SAMDN№0171 від 16.04.2013 з первісного боржника за зобов`язанням ПАТ КБ «Приватбанк» на нового боржника ТОВ ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон».

З врахуванням наведеного, вважає, що ухвалення судового рішення у цивільній справі з вимогою про стягнення грошових коштів за спірним договором № SAMDN№0171 від 16.04.2013, який є предметом спору у даній справі, безпосередньо впливає на права та обов`язки іншої юридичної особи ТОВ «ФК «Фіналон», яка на даний час є новим боржником за спірним договором. А тому, з 17.11.2014 АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу.

Просить врахувати, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним у позові відповідачем. Встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, про що наголошує пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З наданих АТ КБ «Приватбанк» суду першої інстанції документів (доказів) та пояснень вбачається, що як Договір № SAMDN№0171 від 16.04.2013, який є предметом спору у даній справі, так і Договір про переведення боргу від 17.11.2014 були укладені у письмовій формі та містять всі устотні умови, характерні для таких договорів. Згода або незгода Кредитора на переведння боргу є одностороннім волевиявленням кредитора, направленим до первісного, нового чи обох боржників. Відсутність письмової згоди Кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржника та переведення боргу.

Щодо стягнення 3% річних, зазначає, що у зв`язку з тим, що АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 не є боржником за договором, який є предметом спору, отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з Банку 3% річних, які нараховані позивачем.

Також, Банк не погоджується із розрахунком 3% річних, здійсненим позивачем, виходячи із розміру відсотків, оскільки Велика Палата Верхвоного Суду в постанові від 09.11.2021 (справа 320/5115/17) зазначила, що нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України повинно здійснюватися виключно на суму вкладу, тобто до бази нарахування не можуть бути включені проценти, нараховані на вклад.

Суд першої інстанції помилково встановив, що вказана постанова Великої Палати Верховного Суду стосується інших взаємовідносин ніж у даній справі.

Додає, що суд першої інстанції помилково ототожнив стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України із пенею, про яку мова йде у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 у справі 761/16124/15, про що не було заявлено позивачем.

З урахуванням наведеного, орієнтований розрахунок 3% річних, виходячи з розміру тіла депозиту за період з 29.06.2019 по 29.06.2022, становить 22 520,54 грн.

Відносно стягнення інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, то таке нарахування здійснюється подібно та за аналогією нарахування 3% річних. Тому нарахування інфляційних втрат на суму несвоєчасно повернутих відсотків, нарахованих на депозит (вклад) є неправомірним. Згідно із орієнтованим розрахунком інфляційних втрат, виходячи з тіла депозиту за період з 29.06.2019 по 29.06.2022, розмір втрат становить 90 379,28 грн.

Враховуючи навдене, апелянт просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.01.2024 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цілому. Стягнути з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно із ч.3 ст. 360 ЦПК України, не перешкодає перегляду судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Згідноіз ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядаєсправи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, оскільки позивачем вірно визначено база нарахування для відповідальності відповідача відповідно до ст. 625 ЦК України. Зокрема, суд зазначив, що саме 342626,65 грн. є простроченою сумою, а тому саме вказана величина береться при розрахунку 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо заперечень відповідача відносно того, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у справі, оскільки за Договором від 17.11.2014 борг переведено на ТОВ «ФК «Фінілон», суд вказав на те, що виконання боргових зобов`язань до депозитному договору відбулось саме АТ КБ «Приватбанк». Боржником у виконавчому провадженні також був АТ КБ «Приватбанк». ОСОБА_1 не давала своєї згоди на заміну боржника АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку з чим останній не є стороною депозитного договору та такий не несе відповідальності про прострочення боргового зобов`язання АТ КБ «Приватбанк».

Перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 16.04.2013 між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на акціонерне товариство, укладений депозитний договір № SAMDN№0171 на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» строком на 365 днів до 16.04.2014 включно, із зобов`язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою 18% річних.

16.04.2013 року ОСОБА_1 та відповідач підписали додаткову угоду до договору № SAMDN№0171, відповідно до якої позивачка надала право Банку (ПАТ КБ «Приватбанк») перераховувати на його бонусний рахунок «Бонус Плюс» суми нарахованих відсотків по надбавці. Надбавка по депозитному вкладу становила 2% річних. Станом 11.05.2014 на рахунку позивачки було 294380,07 грн., що підтверджується довідкою № 42842418 від 11.05.2014 виданої Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «Приватбанк».

16.04.2013 ОСОБА_1 через касу банку внесела кошти у розмірі 250 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 7 від 16.04.2013 та Договором № SAMDN№0171 оформленого 16.04.2013. Згідно із Договором № SAMDN№0171 банк прийняв грошові кошти від вкладника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка виконала умови договору, а саме передала відповідачу на депозитний рахунок грошові кошти в національній валюті у сумі 250000, 00 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року у справі №450/2509/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за депозитом у розмірі 478 435, 85 грн., що складається із 353 317,02 грн., (сума вкладу та відсотки) 86 048,34 грн. (сума процентів за користування грошовими коштами протягом періоду з 03.08.2015 року по 03.10.2016 року); 1249,02 (3 відсотки річних), 26641 грн., (інфляційні). Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 4 784,35 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі №450/2509/16-ц рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за депозитним вкладом у розмірі 380327 (триста вісімдесят тисяч триста двадцять сім) гривень. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2392,18 грн.

У мотивувальній частині цієї постанови зазачено, що договір депозитного вкладу від 16.04.2013 пролонгувався 2 рази та зберігав свою чинність до 03.08.2015 року - дати його розірвання на вимогу позивачки.

Згідно із довідкою №42842418 від 11.05.2014, станом на 11.05.2014 на рахунку позивачки було 294380 грн. 07 коп., отже, за перший рік дії договору з 16.04.2013 по 16.04.2014 позивачці нараховано процентів за ставкою 18% на суму вкладу - 250000 грн., що сумарно склало 294380 грн. 07 коп.

За наступний період пролонгації договору з 16.04.2014 по 16.04.2015 при обрахунку процентів необхідно застосовувати ставку 19% річних, згідно з інформації, яку надав відповідач на вимогу апеляційного суду у своїх письмових поясненнях, тому розмір процентів за вказаний період становитиме 47500 грн.

За період з 16.04.2015 по 03.08.2015, у зв`язку із достроковим розірванням договору на другому періоді його пролонгації, необхідно застосовувати процентну ставку «на вимогу» - 1,0% річних, тому за вказаний період розмір процентів становитиме 746 грн. 58 коп.

Таким чином розмір заборгованості за договором вкладу, станом на 03.08.2015 року (дату його розірвання) становив 342626 грн. 65 коп.

Як стверджувала позивачка і це не заперечувалось АТ КБ «Приватбанк», постанова Львівського апеляційного суду виконана 30.06.2022р.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 154 729,97 грн., із яких 123 865,41 грн. (інфляційне збільшення) та 30 864,56 грн. (штрафні санкції), позивачка як на підставу позову покликалась на ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, з урахуванням заперчень сторони відповідача про застосування строку позовної давності, яка обмежується трьома роками, просила стягнути кошти в межах трирічного строку, які передували виконанню судового рішення, тобто в період з 29.06.2019 до 29.06.2022

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи те, що розірвання договору банківського вкладу не звільняє банк від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних у розмірі 30 864 грн. 56 коп. та інфляційних втрат у розмірі 123 865 грн. 41 коп. за період з 29.06.2019 до 29.06.2022.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

У постанові від 04.07.2023 у справі 357/7048/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що «суди правильно визначили розмір 3% річних на суму вкладу та на суму процентів по вкладу, які підлягають стягненню відповідно до статті 625 ЦК України за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, виходячи із його розміру, встановленого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року у справі № 357/2296/20, та періоду прострочення, з 24 лютого 2022 року по 16 вересня 2022 року».

Зважаючи, що нараховані проценти на вклад є частиною грошового зобов`язання банку, що підлягає виплаті на вимогу вкладника разом із вкладом або в іншій обумовлений договором вкладу спосіб, їх не виплата дає підстави кредитору для нарахування трьох відсотків річних, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

З аналогічних підстав, колегія суддів вважає правильним застосування вимог ч.2 ст. 625 ЦК України в частині нарахування інфляційних втрат на депозит та нараховані відсотки.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що базою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є лише сума депозиту.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.11.2021 у справі 320/5115/17, на які посилається апелянт в скарзі, не може бути врахований при розгляді цієї справи, оскільки обставини у цих справах є різними.

Доводи скарги по те, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, які свідчать про відсутність зобов`язання у банку перед позивачем, оскільки за договором № SAMDN№0171 від 16.04.2013 з первісного боржника за зобов`язанням ПАТ КБ «Приватбанк» на нового боржника ТОВ ФК «Фінілон» було переведено борг на підставі договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон», колегією суддів відхиляються як необгрунтовані, з огляду на таке.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін.

В умовах Депозитного договору, укладеного між позивачкою та відповідачем не було передбачено можливості переведення боргу на іншу особу.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачем позивачки про заміну боржника у Депозитному договорі з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». Також відсутні докази наявності згоди позивача на заміну боржника.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року (справа №321/1260/19) вказано, що суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах.

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року (справа №757/44991/21-ц) зроблено висновок, що Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження надання вкладником згоди на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 12 липня 2023 року у справі № 757/15311/20, від 24 травня 2023 року у справі № 757/53371/20-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зробила висновок, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Отже, Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_2 з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за Депозитним договором SAMDN№0171 від 16.04.2013.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» необхідно залишити без задоволення, а рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 23 січня 2024 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк» «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівськогорайонного суду м. Львова від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 липня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк