П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Київ

Справа № 369/7127/22

Провадження: № 22-ц/824/2945/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кормушиної Ольги Іванівни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С. В.

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, договорів дарування та визнання права власності, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, договорів дарування та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договорів дарування та визнання права власності.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11 . Спадкоємці ОСОБА_11 , її діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 (батько позивача) успадкували 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу.

ОСОБА_12 фактично прийняв після смерті своєї матері частину цього будинку, що складає 63/600 частин та підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер і після його смерті ОСОБА_2 та його сестра ОСОБА_3 успадкували 63/600 частини зазначеного будинку.

Під час збирання документів для оформлення права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, позивачу стало відомо про існування заповіту, який складено ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 на 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про який не було відомо при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_11

22 березня 2017 року позивач отримав у приватного нотаріуса витяг із спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), відповідно до якого за номером у спадковому реєстрі 31376, номер в реєстрі нотаріальних дій 3454, міститься інформація про заповіт ОСОБА_11 , який посвідчений 05 липня 1979 року.

Враховуючи той факт, що після смерті ОСОБА_11 єдиним спадкоємцем за заповітом був ОСОБА_12 , батько позивача, то відповідно інші спадкоємці за законом не мали законних підстав для отримання свідоцтв про право на спадщину, виданих Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 лютого 1999 року за № 23-441.

Відтак, при оголошенні заповіту після смерті ОСОБА_11 батько позивача отримав би за заповітом право власності на 1/2 будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а не 63/600 його частини. Але заповіт оголошено не було, за час свого життя батько не був обізнаний про нього та не відмовлявся від своїх прав за ним.

14 квітня 2006 року ОСОБА_8 подарувала свою частину будинку, успадковану після смерті матері, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Після відкриття провадження у справі позивач ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим до участі у справі залучені його спадкоємці: дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Заявою про зменшення позовних вимог, поданою 27 вересня 2019 року, ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , позовні вимоги виклала у такій редакції:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі за № 23-441 від 25 лютого 1999 року, видане Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі за № 2-275 від 25 січня 2002 року, видане Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір дарування 63/800 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер 1-1173 від 14 квітня 2006 року, який посвідчений Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно (з відкриттям розділу) індексний номер 14919641 від 05 серпня 2014 року 11:26:42 про реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на 63/2400 частини, за ОСОБА_9 на 63/1600 частини та за ОСОБА_10 на 63/1600 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,9 кв.м, житловою площею 105,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом право власності по 21/400 частині житлового будинку, зазначеного в плані під літ. А та господарських будівель і споруд: вбиральня під літ. Б, сарай під літ. В, вбиральня під літ. Г, вбиральня під літ. Д, гараж під літ. Е, № 1-спорудження за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,9кв.м, житловою площею 105,4 кв.м.

У вересні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_3 , як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, і враховуючи, що вона нарівні із ОСОБА_2 була спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_12 , просила суд, зокрема, визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 21/100 частину житлового будинку, зазначеного в плані під літ. А та господарських будівель і споруд: вбиральня під літ. Б, сарай під літ. В, вбиральня під літ. Г, вбиральня під літ. Д, гараж під літ. Е, № 1-спорудження за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,9 кв.м, житловою площею 105,4 кв.м.

Відповідачі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подали заяви про визнання позовних вимог.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023року у задоволенні позову ОСОБА_2 , та позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат Кормушина О.І. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подалаапеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що, якби при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 1999 року, ОСОБА_12 та нотаріусу було відомо про наявність заповіту, то спадкування після смерті ОСОБА_11 відбулося би по заповіту, а не по закону, а тому ОСОБА_12 був би єдиним спадкоємцем та успадкував би все майно, а не 1/4 його частину, та відповідно після його смерті спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також успадкували все майно. Твердження суду про те, що ОСОБА_12 за життя не заперечував проти порядку розподілу спадщини між ним та іншими спадкоємцями, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_12 не знав про існування заповіту, а тому не мав юридичних підстав для заперечення порядку розподілу спадщини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Кормушина О.І. підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представник - адвокат Паламарчук І.І. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалами справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 11).

До складу спадкового майна після її смерті увійшла 21/50 частина у праві власності на будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1993 року (т. 2 а. с. 31).

Після її смерті відкрилась спадщина, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись спадкоємці першої черги: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 (т. 2 а. с. 10, 14, 17, 19, 34).

25 лютого 1999 року Першою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 видане свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстроване в реєстрі за № 23-441 від 25 лютого 1999 року, згідно з яким кожна з них отримала у спадщину - 21/200 частин у праві власності на домоволодіння (т. 2 а. с. 35).

ОСОБА_12 не отримав свідоцтво про право на спадщину на свою частку (21/200) у зв`язку з тим, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

25 січня 2002 року Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстроване в реєстрі за №2-275, на 21/200 частини жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних долях (т. 2 а. с. 116).

14 квітня 2006 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 укладено договір дарування 63/800 частин будинку, за умовами якого ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_10 та ОСОБА_9 прийняли у дарунок в рівних долях 63/800 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 74).

Також встановлено, що за життя ОСОБА_11 був складений заповіт від 05 липня 1979 року, яким все своє майно вона заповідала своєму сину ОСОБА_12 (т. 1, а. с. 31-33).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інтонації виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є спадкоємцем після ОСОБА_11 ні за законом, ні за заповітом. Тому під час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 25 лютого 1999 року жодні права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були порушені. Сам спадкоємець за заповітом ОСОБА_12 не заперечував порядок розподілу спадщини між ним та іншими спадкоємцями. З огляду на викладене суд не вбачав підстав для судового захисту прав ОСОБА_2 (чи його спадкоємців) та ОСОБА_3 , факту порушення яких не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19)).

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

У цій справі установлено, що ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в червні-липні 1990 року спадкоємці першої черги, діти померлої, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 січня 2002 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з положеннями статей 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилалися на те, що ОСОБА_11 був складений заповіт від 05 липня 1979 року, яким все своє майно вона заповідала своєму сину ОСОБА_12 , а тому після смерті ОСОБА_11 єдиним спадкоємцем за заповітом був ОСОБА_12 та відповідно інші спадкоємці за законом не мали законних підстав для отримання свідоцтв про право на спадщину, виданих Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 лютого 1999 року за № 23-441.

Судом у цій справі встановлено, що ОСОБА_12 в установлений законом строк прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_11 як спадкоємець за законом, а тому ОСОБА_12 на момент його смерті (1998 рік) належало право на успадковане майно, а саме 21/200 частину жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_12 спадщину у складі 21/200 частини зазначеного жилого будинкуприйняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємців першої черги після смерті свого батька ОСОБА_12 в установленому законом порядку перейшло право на майно, яке останній успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_11 .

Колегія суддів зауважує, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ураховуючи правову природу заповіту можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва (див. постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 367/704/16-ц).

Встановлено, що 05 липня 1979 року ОСОБА_11 склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_12 .

Тобто, вказаний заповіт стосувався лише ОСОБА_12 та не створював будь-яких прав чи обов`язків для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкоємець за законом ОСОБА_12 за життя заперечував проти порядку розподілу спадщини між ним та іншими спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 .

В той же час, первісний позивач у цій справі - ОСОБА_2 , а також третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 ні за законом, ні за заповітом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 335/13418/18 вказано, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише про відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видано свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначив: «У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину».

Враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 , тоді як їхній батько ОСОБА_12 як спадкоємець першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_11 не заперечував проти порядку розподілу спадщини після смерті останньої, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що видачею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 1999 року, яким за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано право власності по 21/200 частини жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не порушено цивільних прав чи інтересів позивачів.

Інші заявлені позовні вимоги є похідними, а тому задоволенню також не підлягали.

Доводи апеляційної скарги про те, що якби при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 1999 року ОСОБА_12 та нотаріусу було відомо про наявність заповіту, то спадкування після смерті ОСОБА_11 відбулося б по заповіту, а не по закону, а тому ОСОБА_12 був би єдиним спадкоємцем та успадкував би все майно, а не 1/4 частину, та відповідно, після його смерті, спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також успадкували все майно, по своїй сутті є припущеннями, а тому такі доводи відхиляються судом як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга позивачів, в інтересах яких діє адвокат Кормушина О.І., підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду Київської області від 10 листопада 2023 року залишенню без змін.

З огляду на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, відсутні підстави для відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кормушиної Ольги Іванівни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 липня 2024 року.

Головуючий Невідома Т. О.

Судді Верланов С. М.

Нежура В А.