справа № 619/2242/24
провадження № 2/619/811/24
РІШЕННЯ

іменем України

25 липня 2024 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Остропілець Є.Р.

при секретарі - Носачової І.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про зменшення розміру аліментів»,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

В підтвердження позову позивач посилається на те, що 06.11.2010 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Від спільного подружнього життя в них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.01.2014 шлюб між сторонами було розірвано.

01.02.2024 Дергачівським районним судом Харківської області винесено судовий наказ по справі № 619/614/24 (провадження № 2-н/619/310/24) яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2024 і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 302,80 грн.

Копію наказу позивач ще не отримував, а дізнався про його існування коли державним виконавцем на виконання цього наказу було накладено арешт на його кошти, які знаходяться на відкритому ним банківському рахунку.

Із вказаним рішенням суду, а саме із розміром аліментів на утримання неповнолітньої дитини позивач не погоджується виходячи із наступного, оскільки після розлучення позивач весь час підтримував зв`язок із донькою та допомагав матеріально шляхом передачі коштів їй особисто або ж перераховуючи їх на її «Дитячу картку monobank» («Картка для клієнтів від 6 до 14 років. Включає в себе батьківський контроль…» інформація із офіційного сайту https://www.monobank.ua) номер якої йому повідомила відповідач.

Так, у 2020-2021 роках в дитини була вказана картка із номером (унікальний ідентифікатор отримувача/рахунок отримувача) 251484, на яку позивач щомісячно переказував у середньому 1500 грн, однак після відкритого вторгнення російської федерації у 2022 році відповідач із дитиною виїхали з України і, як стало відомо позивачу, дана картка була втрачена.

З 2016 року і по теперішній час позивач перебуває у Збройних силах України.

Враховуючи те, що з початку військової агресії позивач весь час знаходиться на лінії фронту, а також факт втрати банківської картки дитиною та виїзд її за кордон перекази коштів стали неможливими.

Також, через переїзд та проблеми із зв`язком на лінії бойового зіткнення спілкування з дитиною було не можливим.

У 2023 році донька сама зв`язалася із позивачем і попросила в нього грошей для того, аби, як вона сказала, повернутися з Франції додому в Україну і повідомила номер картки на яку позивачем їй було переведено 7000 грн.

Отже, з часу розлучення - 28.01.2014 і до моменту звернення відповідача до суду про видачу судового наказу про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, останній не ухилявся від надання матеріальної допомоги доньці.

Як вже вище зазначалося, із початку повномасштабного вторгнення позивач перебуває у Збройних силах України. За цей час він був поранений (мінно-вибухова травма; закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку), а також, у зв`язку із участю у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, через постійне перебування в окопах і бліндажах в нього почало погіршуватися здоров`я, що в результаті призвело до хірургічного втручання.

На сьогоднішній день стан здоров`я позивача потребує дороговартісного та тривалого лікування, а також є підозра на розвиток ряду інших захворювань, які є наслідком постійного перебування в польових умовах.

Разом з тим, навіть враховуючи державне матеріальне забезпечення, позивач змушений не тільки самостійно докуповувати собі ліки, оплачувати різного роду аналізи та процедури, а і самостійно забезпечувати себе необхідними речами для перебування в зоні бойових дій.

Починаючи із 20.06.2023 і по тепер позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 , яка має проблеми із здоров`ям.

Так, ОСОБА_5 має ряд хвороб через які перебуває під наглядом лікарів та змушена приймати лікарські препарати, а нещодавно їй було проведено хірургічне втручання після якого, як повідомив лікуючий лікар, її стан ще тривалий час буде відновлюватися і для чого потрібні відповідні ліки.

Також, варто врахувати і те, що з 12.05.2022 рідне місто позивача Рубіжне, опинилось під російською окупацією і його рідні (батьки, бабуся) змушені були покинути власну домівку. Враховуючи вік батьків та бабусі, позивач також допомагає своїм рідним матеріально.

На сьогоднішній день, враховуючи доходи позивача, а також описані вище витрати він вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно є завищеним та не обґрунтованим.

Відтак, позивач вважає, що вправі просити суд зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини із 1/4 до 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно.

До того ж, при середньомісячному доході позивача (121 974,15 грн. згідно довідки про доходи від 01.03.2024) 1/7 частина від його заробітку становитиме 17 424,88 грн./ що, на його думку є достатнім для повного матеріального забезпечення та забезпечення гармонійного розвитку дитини і не слугуватиме джерелом збагачення для її матері.

Більше того, розмір аліментів - 17 424,88 грн/міс (1/7 частина від заробітку позивача) є суттєво більшим навіть за мінімальну заробітну плату встановлену Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік».

01.05.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що вимоги, вказані у позовній заяві є надуманими, не відповідають дійсності.

Позов поданий до суду тільки для того, щоб уникнути виконання судового наказу про стягнення аліментів з позивача у розмірі 1/4 частини з заробітної плати. Надаючи довідки про стан здоров`я позивач повинен був надати документи, що підтверджують призначення лікарями конкретних лікарських засобів для лікування, чеки на придбання цих ліків, вказати суму коштів, які поніс позивач у зв`язку з лікуванням, що підтверджувало б, що матеріальне становище позивача погіршилося i це пов`язано з погіршенням стану здоров`я, необхідністю купівлі ліків. Жодних доказів, що підтверджують матеріальні витрати позивача на оздоровлення, придбання ліків, ним не надано. Ці caмi вимоги стосуються i дружини позивача. Надавши свідоцтво про шлюб та витяг з медичної картки дружини ОСОБА_5 позивач не надав жодних доказав оскільки коштів ним було витрачено на придбання ліків на її лікування. Отже, матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину та сплачувати аліменти у poзмірі 1/4 частки із заробітної плати. Також, у позовній заяві позивач зазначив, що він добровільно надавав допомогу дочці. На підтвердження позовних вимог ним надано 18 копій квитанцій про переказ коштів. 17 квитанцій стосуються грошових переказів за період з 2020 по 2021 рік. Щомісячна сума переказів становила 1500 грн. Позивач зазначає, що у період з 2016 року до теперішнього часу він перебуває у складі збройних сил України. Він мав постійне джерело доходу, яке перевищувало мінімальну заробітну плату в Україні i його допомога могла бути більш суттєвою для доньки, у зв`язку з її віком, навчанням життєвими потребам, зростали. З 2022 року його заробітна плата збільшилася, він мав можливість виплачувати не 1500 грн. щомісячно на утримання дитини, а значно більше, з урахуванням розміру одержуваної ним заробітної плати. Однак, позивач у 2022 та 2023 роках практично припинив виплати на утримання дитини, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів. Позивачем до позовної заяви додано довідку від 01.03.2024 року про нараховану та виплачену заробітну плату в період з березня 2023 року по лютий 2024 piк. Ця довідка підтверджує, що позивач має реальну можливість проводити виплати аліментів на дитину у розмірі частини від заробітної плати, яку він отримує i сплата аліментів у розмірі 1/4 частина не буди для позивача надмірним.

ОСОБА_1 просить суд, зменшити розмір аліментів з на 1/7 частину усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У судове засідання позивач не з`явився, у наданій суду заяві наполягав на задоволенні позову.

У судове засідання відповідач не з`явилася, відповідно до поданої заяви просить суд розглядати справу у її відсутність, без фіксування технічними засобами, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе слухати справу без фіксування технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом було достовірно встановлено, що 06.11.2010 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Від спільного подружнього життя в них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.01.2014 шлюб між сторонами було розірвано.

01.02.2024 Дергачівським районним судом Харківської області винесено судовий наказ по справі № 619/614/24 (провадження № 2-н/619/310/24) яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2024 і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 302,80 грн.

Із вказаним рішенням суду, а саме із розміром аліментів на утримання неповнолітньої дитини позивач не погоджується, оскільки після розлучення позивач весь час підтримував зв`язок із донькою та допомагав матеріально шляхом передачі коштів їй особисто або ж перераховуючи їх на її «Дитячу картку monobank» номер якої йому повідомила відповідач.

З 2016 року і по теперішній час позивач перебуває у Збройних силах України. За цей час він був поранений (мінно-вибухова травма; закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку), а також, у зв`язку із участю у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, через постійне перебування в окопах і бліндажах в нього почало погіршуватися здоров`я, що в результаті призвело до хірургічного втручання.

Разом з тим, навіть враховуючи державне матеріальне забезпечення, позивач змушений не тільки самостійно докуповувати собі ліки, оплачувати різного роду аналізи та процедури, а і самостійно забезпечувати себе необхідними речами для перебування в зоні бойових дій.

Починаючи із 20.06.2023 і по тепер позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 , яка має проблеми із здоров`ям.

Так, ОСОБА_5 має ряд хвороб через які перебуває під наглядом лікарів та змушена приймати лікарські препарати, а нещодавно їй було проведено хірургічне втручання після якого, як повідомив лікуючий лікар, її стан ще тривалий час буде відновлюватися і для чого потрібні відповідні ліки.

Також, варто врахувати і те, що з 12.05.2022 рідне місто позивача Рубіжне, опинилось під російською окупацією і його рідні (батьки, бабуся) змушені були покинути власну домівку. Враховуючи вік батьків та бабусі, позивач також допомагає своїм рідним матеріально.

На сьогоднішній день, враховуючи доходи позивача, а також описані вище витрати він вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно є завищеним та не обґрунтованим.

Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статтею 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»). Крім того, ВС вказує також на те, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З аналізу даних правових норм вбачається, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Під зміною матеріального положення розуміється, зокрема, погіршення майнового положення платника аліментів.

В процесі здійснення виплат на утримання дітей можуть виникнути обставини, які істотно впливають на матеріальне становище нової сім`ї. Вони можуть бути різноманітними, однак головний критерій один досить серйозний вплив на фінансове становище платника.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я.

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів позивач посилається на те, що в нього змінився сімейний стан, 20.06.2023 він одружився з ОСОБА_5 , призваний до військової служби в Збройних силах України та самостійно забезпечувати себе необхідними речами для перебування в зоні бойових дій, стан здоров`я його та його дружини погіршився, у зв`язку із чим необхідні кошти на лікування, допомагає своїм рідним матеріально. Також вказує, що його фінансовий стан погіршився.

Отже, позивач звернувся до суду в порядку ст. 192 СК України, зазначивши обставини, які, на його думку, є підставою для зміни розміру аліментів встановленого судовим рішенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивачем не надано доказів на підтвердження погіршення його майнового стану.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не було встановлено наявність підстав для зменшення розміру аліментів, визначених судовим наказом Дергачівського районного суду Харківської області від 01.02.2024, передбачених ст. 192 СК України.

Також позивачем не доведено неможливість сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, а тому, виходячи з принципів якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд не вбачає підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд вважає, що визначений судовим наказом Дергачівського районного суду Харківської області від 01.02.2024 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з наведеними позивачем обставинами без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу із відповідачкою доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та суперечитиме її інтересам.

Отже, суд дійшов висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів наявності обставин, визначених ст. 192 СК України, необхідних для зміни розміру аліментів, вже визначених рішенням суду, не надано.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач є працездатним, працює, отримує щомісячний дохід, має задовільний стан здоров`я, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зміни розміру аліментів, визначених судовим наказом Дергачівського районного суду Харківської області від 01.02.2024, шляхом зменшення їх розміру, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні статей 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову.

Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є. Р. Остропілець