печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Остапчук Т.В. при секретарі Гаманюк О.С. за участю представника позивача ОСОБА_1 представника відповідача Лазаренко В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023р. позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.В обґрунтування позову посилається , що 19.02.2016 рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 призначено начальником Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь . 30.05.2016, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1132/ос, ОСОБА_3 призначений на посаду начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Респібліці Білорусь з посадовим окладом згідно штатного розпису . Наказом № 274 від 9.06.21р. його було відсторонено від виконання посадових обов`язків із збереженням заробітної плати. У 2023р.йому стало відомо, що його звільнили з займаної посади, у зв`язку з чим звернувся для отримання копії наказу та трудової книжку . Після письмового звернення отримав наказ про звільнення на електронну адресу 21.06.2023р. Вважає наказ №3 від 26.04.2022р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення незаконним .З 14.01.2022р.Представництво , місце знаходження якого було АДРЕСА_1 будівля1 призупинило свою діяльність , а в зв`язку з військовою агресією РФ в лютому 2022р. працівники Представництва, які були громадянами України, залишили територію країни агресора. Вказаний наказ станом на квітень 2022р. не був скасований, тому посилання у наказі про звільнення про відсутність його на робочому місці є безпідставним , оскільки представництво не здійснювало свою діяльність. З актами його не ознайомлювали, не було запропоновано надати пояснення, тому просить визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ «Укрзалізниця» №3 від 2604.2022р. , зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь або на іншій рівнозначній посаді, стягнути заборгованість по заробітній платі з лютого 2022р. по квітень 2022р. в розмірі 100100грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.04.2022р. по 21.07.2023р. в розмірі 750750 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Надала відповідь на відзив. Представник відповідача надала відзив, в судовому засіданні просила відмовити в позові, вважає доведеним факт прогулу без поважних причин, вчиненого начальником Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь Филипповим М.В., а звільнення ОСОБА_3 таким, що відбулося за наявності всіх обов`язкових обставин, які передбачені диспозицією пункту 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України. Вказував, що 07.07.2022 Наглядова рада АТ «Укрзалізниця» ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу апарату управління АТ «Укрзалізниця» - Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь (Витяг з протоколу № А-10/11-22 Ком. від 29.07.2022 № А-12/20-В) Вказував , що Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь ліквідовано. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 27.07.23р. позов залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 1.12.23р. відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи приходить до слідуючого. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Згідно ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено , що 19.02.2016 р. рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» Филиппова М.В. призначено начальником Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь (Витяг з протоколу № 8 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 19.02.2026) 30.05.2016р., відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1132/ос, ОСОБА_3 призначений на посаду начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь з посадовим окладом згідно штатного розпису . Загальні засади утворення, юридичний статус, порядок організації і основні принципи ведення діяльності Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь визначається Положенням про Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь, затвердженим наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.01.2016 № 026, зі змінами внесеними наказом АТ «Укрзалізниця» від 15.02.2019 №114. Керівництво Представництвом здійснює керівник Представництва, який призначається головою правління АТ «Укрзалізниця». Повноваження керівника Представництва визначаються цим Положенням та нотаріально засвідченою довіреністю (п. 6.1. Положення). Керівник Представництва призначається на посаду за строковим трудовим договором і звільняється з посади головою правління АТ «Укрзалізниця» відповідно до чинного законодавства та діючої номенклатури посад за поданням Управління зовнішніх зв`язків. Керівником може бути виключно громадянин України (п. 6.2. Положення). Відповідно до п. 1.4. Положення місцезнаходження Представництва в РФ: 125009, м.Москва, пров. Вознесенський, буд. 17. Згідно ч. 1 ст. 52 КЗпП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Відповідно до п. 3.5. Порядку обліку використання робочого часу працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 17.09.2020 (протокол № Ц-45/77 Ком.т.) нормальна тривалість робочого часу не може перевищувати 40 годин на тиждень. Табелем обліку використання робочого часу за січень 2022 року, який підписаний та поданий ОСОБА_3 підтверджується, що ОСОБА_3 встановлений п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями та нормою робочого часу 40 годин на тиждень . Представник відповідача вказував, що 28.03.2022, 29.03.2022, 30.03.2022, 31.03.2022, 01.04.2022, 04.04.2022, 05.04.2022,06.04.2022, 07.04, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022, 13.04.2022, 14.04.2022, 15.04.2022,18.04.2022,19.04.2022,20.04.2022 та 21.04.2022 ОСОБА_3 , начальник Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь, порушив трудову дисципліну, а саме, допустив прогул в зазначені вище дати, а саме: без поважних причин був відсутній на роботі впродовж усіх зазначених робочих днів. Вказане підтверджується Актами від 28.03.2022, 29.03.2022, 30.03.2022, 31.03.2022, 01.04.2022, 04.04.2022, 05.04.2022, 06.04.2022, 07.04, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022, 13.04.2022, 14.04.2022, 15.04.2022, 18.04.2022, 19.04.2022, 20.04.2022 та 21.04.2022 якими встановлено факт відсутності ОСОБА_3 , начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь на робочому місці за адресою: м. Москва, провулок Вознесенський, 17 . Табелі обліку робочого часу за березень-квітень 2022 року начальник Представництва ОСОБА_3 до АТ «Укрзалізниця» не надав, що підтверджується листом № ЦЦФ-06/123 від 22.01.2024 Начальник Представництва ОСОБА_3 пояснень стосовно своєї відсутності на робочому місці протягом усього робочого дня - 28.03.2022, 29.03.2022, 30.03.2022, 31.03.2022, 01.04.2022, 04.04.2022, 05.04.2022, 06.04.2022, 07.04, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022, 13.04.2022, 14.04.2022, 15.04.2022, 18.04.2022, 19.04.2022, 20.04.2022 та 21.04.2022 - також не надав, що підтверджується Актом про відмову у надання письмових пояснень від 22.04.2022р. Поважних причин через які начальник Представництва ОСОБА_3 був відсутній на своєму робочому місці - АТ «Укрзалізниця» не встановлено. Згідно зі статтею 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. 21.04.2022, за вихідним № ЦОГ-15/237, начальник управління міжнародного співробітництва Офісу голови правління Білоусов Р.Ю. звернувся до голови правління АТ «Укрзалізниця» Камишина О. з поданням про звільнення ОСОБА_3 з роботи за вчинений прогул . Наказом АТ «Укрзалізниця» від 26.04.2022 № 3, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_3 був звільнений з посади начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь за прогул протягом усього робочого дня - 28.03.2022,29.03.2022,30.03.2022,31.03.2022,01.04.2022,04.04.2022, 05.04.2022, 06.04.2022, 07.04, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022, 13.04.2022, 14.04.2022,15.04.2022, 18.04.2022, 19.04.2022, 20.04.2022 та 21.04.2022 Встановлено , що 26.04.2022р., в день звільнення, ОСОБА_3 був відсутній на роботі, АТ «Укрзалізниця», листом № ЦПК-521 від 26.04.2022, повідомило ОСОБА_3 про те, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 26.04.2022 № 3 він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Одночасно, ОСОБА_3 повідомлено про необхідність з`явитися до АТ «Укрзалізниця» для отримання трудової книжки або надати згоду на її пересилання засобами поштового зв`язку із зазначенням поштової адреси, на яку необхідно надіслати трудову книжку . Відповідно до даних трекінгу відстеження поштового відправлення Укрпошта №174, лист АТ «Укрзалізниця» від 26.04.2022 за № ЦПК-521 надійшов на адресу позивача 05.05.2022 та повернуто без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Про зазначене повідомлено ОСОБА_3 листом АТ «Укрзалізниця» від 07.02.2023 № ЦЦУП-13/48. Звільнення за пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством. Відповідно до статті 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку. Днем виявлення проступку вважається день, коли про нього стало відомо відповідній посадовій особі роботодавця, яка наділена правом звільнення працівника. Позивач звільнений за прогул вчинений ним в період з 28.03.2022 по 21.04.2022. Наказ про звільнення виданий 26.04.2022. Таким чином, місячний строк, передбачений ч. 1 ст. 148 КЗпП України протягом якого Позивач міг бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, закінчувався 28.04.2022. АТ «Укрзалізниця» видало наказ про звільнення ОСОБА_3 з дотриманням строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченого ст. 148 КЗпП України. Представник відповідача вказував , що при обранні ОСОБА_3 такого виду стягнення як звільнення, АТ «Укрзалізниця», відповідно до ч. З ст. 149 КЗпП України, було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу Позивача. Згідно ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до п. 19 ст. 128 Статуту АТ «Укрзалізниця», голова правління призначає на посаду та звільняє з посади, визначає умови оплати праці працівників товариства (крім тих, призначення яких віднесено до компетенції загальних зборів або наглядової ради) та посадових осіб філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства з урахуванням обмежень та у порядку, встановленому законодавством, застосовує до них заходи заохочення або дисциплінарного стягнення, приймає рішення про притягнення їх до матеріальної відповідальності. Згідно п. 6.2. Положення про Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь керівник Представництва ... звільняється з посади головою правління АТ «Укрзалізниця» відповідно до чинного законодавства та діючої номенклатури посад за поданням Управління зовнішніх зв`язків. Після з`ясування причин та обставин вчинення дисциплінарного проступку і прийняття відповідного рішення про звільнення, уповноваженим органом власника був виданий наказ АТ «Укрзалізниця» № 3 від 26.04.2022 за підписом голови правління АТ «Укрзалізниця» Олександра Камишина та члена правління Євгена Лященко, відповідно до якого ОСОБА_3 звільнений з посади начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, на виконання ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарне стягнення щодо ОСОБА_3 було застосовано органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника відповідно до Статуту АТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 року, в редакції затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31.10.2018, що оприлюднений на офіційному порталі Верховної Ради України, та згідно Положення про Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь. Судом встановлено , що 07.07.2022 Наглядова рада АТ «Укрзалізниця» ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу апарату управління АТ «Укрзалізниця» - Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь (Витяг з протоколу № А-10/11-22 Ком. від 29.07.2022 № А-12/20-В) . Разом із цим, поновлення працівника на роботі допускається лише на посаді, яку він обіймав до звільнення, що на даний час є неможливим, враховуючи, що Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь ліквідовано. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3). Крім того, підпунктом 2 пункту 4 вказаного Указу постановлено Кабінету Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. В подальшому Воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався та станом на дату розгляду справи не скасований. Приписами частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (далі - Закон № 2136-IX) передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником. Частиною третьою статті 12 Закону № 2136-IX визначено, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". Згідно з частиною четвертою статті 12 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». При цьому, призупинення дії трудового договору, в розумінні частини першої статті 13 Закону № 2136-IX, це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. При цьому, КЗпП України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці та за змістом статті 2-1 якого рівність трудових прав громадян України, недопущення дискримінації у сфері праці. Згідно з пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В силу статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. У справі, що розглядається, позивача звільнено з посади начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України висновується, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. При цьому прогул, в розумінні КЗпП України, це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути підставою звільнення працівника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 вказано, що: «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності». Варто зазначити, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року в справі 6-2801цс15 та постанові Верховного Суду 25.09.2019 справа №341/1825/16-ц. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21). Суд, дослідивши зібрані докази, приходить до висновку про те, що позивач мав усвідомлювати факт перебування у триваючих трудових відносинах з відповідачем , а також те, що позивач є посадовою особою- начальника- Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Респібліці Білорусь , а як наслідок має виконувати свої посадові обов`язки, дотримуватись правил трудового розпорядку, а у випадку відсутності на роботі повідомляти свого роботодавця про причини відсутності на робочому місці. В судовому засіданні представник позивача вказувала , що майже всі працівники представництва повернулись на територію України після введення в Україні воєнного стану. Представник позивача вказувала , що позивач виїхав до Їзраїля та на територію України не повертався. Наведене в сукупності свідчить, що позивач не повернувся в Україну, посилався на відсторонення його від посади з 9.06.2021р. , не є поважною причиною для прогулу, без врегулювання позивачем процесу виконання трудових обов`язків з роботодавцем у передбаченому чинним законодавством порядку, навіть в умовах триваючої збройної агресії проти України. При цьому з аналізу наведених вище правових норм висновується, що працівникам, зокрема, які виїхали за межі території України або набули статусу внутрішньо переміщеної особи, за їх заявою, в обов`язковому порядку мають надаватись відпустки без збереження заробітної плати, можуть надаватись щорічні відпустки, або з такими працівниками може призупинятись дія трудового договору, а відтак пропозиція роботодавця щодо надання відпустки без збереження заробітної плати не є примусом. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність позивача на роботі у зазначений період, що супроводжувався небажанням позивача подавати своєму роботодавцю будь-які заяви та звернення для врегулювання процесу виконання трудових обов`язків, не є наслідком існування обставин непереборної сили. Судом встановлено, що позивач не звертався щодо надання можливості виходу на роботу та стосовно повідомлення позивачу дати виходу на роботу, що дійсно бажав повернутися до роботи та вчиняв активні дії , як керівник Представництва . Тож варто констатувати, що відсутність позивача на роботі є триваючим порушенням трудової дисципліни. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 вересня 2023 року у справі № 639/2672/22, де Суд не визнав у якості поважної причини для відсутності на роботі факт перебування особи за кордоном, в умовах триваючої військової агресії проти України та дії воєнного стану в Україні. При цьому, особу, яка виїхала за кордон з початком військової агресії проти України та не з`являлась на роботі з 24 лютого 2022 року по 05 липня 2022 року, правомірно звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Аналогічна позиція висловлена в Постановах від 21 вересня 2023 року (справа № 639/2672/22), від 03 квітня 2024 року (справа № 420/645/23) Отже, приписи цього закону та викладених вище, свідчать про обов`язок позивача , як особи яка наділена часткою суверенної влади держави (рішення ЄСПЛ «Пеллегрен проти Франції») належним чином оформити трудові відносини в умовах воєнного стану, що нею не було зроблено і навіть не було ініційовано. При таких обставинах суд приходить до висновку , що позивача було звільнено правомірно та позовні вимоги в частині поновлення на робооті не підлягають задоволенню. Щодо вимог Позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на попередній роботі є наявність факту звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Обидві позовні вимоги в силу приписів ч. 1 ст. 188 ЩІК України є похідними, тобто їх задоволення залежить від задоволення вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 26.04.2022 № 3про звільнення Позивача з роботи. Судом також встановлено, що 07.07.2022р. Наглядова рада АТ «Укрзалізниця» ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу апарату управління АТ «Укрзалізниця» - Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь (Витяг з протоколу № А-10/11-22 Ком. від 29.07.2022 № А-12/20-В). Щодо вимог про стягнення на користь Позивача заробітної плати за період з лютого по квітень 2022 року судом встановлено. Заробітна плата за лютий 2022 була повно та фактична виплачена Позивачеві, що підтверджується: табелем обліку робочого часу за лютий 2022 року, розрахунком заробітної плати ОСОБА_3 за лютий 2022 року; платіжною відомістю № 2089 від 24.02.2022 на видачу зарплати ОСОБА_3 за лютий 2022 року; платіжним дорученням №4568309 від 24.02. Щодо вимог про стягнення заробітної плати ОСОБА_3 за березень - квітень 2022 р. судом встановлено. Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Як зазначено у висновку Верховного Суду від 21.06.2022 у справі №757/56161/19 виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Таким чином, підставою для нарахування заробітної плати та інших виплат працівникам, як основною формою первинної документації, є Табель обліку використання робочого часу. Разом із цим, табелі обліку робочого часу ОСОБА_3 за березень - квітень 2022 року до АТ «Укрзалізниця» не подавалися. За період з 28.03.2022 по 21.04.2022 складені Акти про відсутність ОСОБА_3 на роботі. Таким чином , судом встановлено , що ОСОБА_3 протягом березня - квітня 2022 року не виконував свої функціональні обов`язки відповідно до укладеного трудового договору та не дотримувався установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи. Підстави для нарахування Позивачеві заробітної плати за березень та квітень 2022 року відсутні. До того ж, жодного доказу на підтвердження того, що Позивач працював з 01.03.2022 і по день звільнення, 26.04.2022, матеріали справи не містять. Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18). При таких обставинах позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. Керуючись ст..40 ,235 КЗпП України, ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_3 : АДРЕСА_2

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»:03150, м.Київ, вул. Гедройця,5

Суддя Т.В.Остапчук