Дата документу 23.07.2024 Справа № 336/4216/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/4216/23 Головуючий у І інстанції: Боєв Є.С.
Провадження № 22-ц/807/1512/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Трофимової Д.А.,

Кухаря С.В.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН», Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «АРАГОН», ТОВ «Служба миттєвого кредитування», АТ «ТАСКОМБАНК», третя особа - ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначала, що 25.11.2021 вона отримала лист (вих. № 1906-12/2021) від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а 07.12.2021 - лист (вих. № 07/12.21-7) від ТОВ «ФК`АРАГОН». Зі змісту цих листів вона дізналася, що невідомо яким чином і невідомо ким від її імені були укладені кредитні договори про надання споживчого кредиту від 10.11.2021. У цих листах також зазначалося, що під час укладання цих договорів ідентифікація та верифікація позичальника відбулася з використанням системи «BankID» НБУ, підписання договорів відбулося за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором.

Згідно з листом-вимогою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 26.11.2021 (вих. № МВ356856203), сума заборгованості за вказаним договором про надання споживчого кредиту № 356856203 станом на 26.11.2021 становить 32049,60 грн.

Згідно з листом ТОВ «ФК`АРАГОН» від 07.12.2021 (вих. № 07/12.21-7), сума заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 3634357 станом на 07.12.2021 становить 2397 грн.

Як зазначала ОСОБА_1 , згодом з кредитної історії, що є у ТОВ «УБКІ», вона дізналася про те, що в один день, саме 10.11.2021, невідомо хто уклав від її імені загалом 4 кредитні договори: 1) між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») № НОМЕР_1 від 10.11.2021 року, о 12:45 годин за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту у розмірі 1000 грн, після отримання якого відбулось його повне погашення до 12:55 годин; 2) між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») №356856203 від 10.11.2021, о 13:03 годин, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту в розмірі 22000 грн; 3) між нею та ТОВ «ФК «АРАГОН» № 3634357 від 10.11.2021, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання кредиту в розмірі 1500 грн; 4) між нею та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» № 536 від 10.11.2021, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання кредиту в розмірі 3100 грн. За цими кредитними договорами відбулось безготівкове перерахування кредитних коштів на кредитну картку, банком-емітентом якої зазначено «IZIBANK», з замаскованим номером банківської картки № НОМЕР_2 . Позивач зазначала, що вона не є клієнтом банку «IZIBANK» та банку «ТАСКОМБАНК», вказаної картки у неї не має, будь-які договори щодо банківського обслуговування між нею та вказаними банками відсутні.

За твердженням ОСОБА_1 , жодних кредитних договорів з відповідачами вона не укладала, абонентський номер мобільного телефону НОМЕР_3 (за допомогою якого укладалися кредитні договори) за нею не зареєстрований, а банківська картка № НОМЕР_2 (банк-емітент «IZIBANK»), на яку перераховані кредитні кошти, їй не належить.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними договори про надання споживчих кредитів:

- між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 10.11.2021 о 12:45 годин за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту у розмірі 1000 грн, після отримання якого відбулось його повне погашення до 12:55 годин;

- між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 № НОМЕР_4 від 10.11.2021 о 13:03 годин, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту в розмірі 22000 грн;

- між ТОВ «ФК`АРАГОН» та ОСОБА_1 № НОМЕР_5 від 10.11.2021, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання кредиту в розмірі 1500 грн.;

- між ТОВ «Служба міттєвого кредитування» та ОСОБА_1 № НОМЕР_6 від 10.11.2021, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання кредиту в розмірі 3100 грн та за якими відбулось безготівкове перерахування кредитних коштів на кредитну картку, банком-емітентом якої зазначено «IZIBANK», з замаскованим номером банківської картки № НОМЕР_2 , яка належить не позивачу, а іншій особі - клієнту АТ «ТАСКОМБАНК», з яким останньою фінансовою установою укладений чинний договір про надання банківських послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 № НОМЕР_7 від 10.11.2021.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 № НОМЕР_4 від 10.11.2021.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений між ТОВ «ФК» АРАГОН» та ОСОБА_1 № 3634357 від 10.11.2021.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 № 536 від 10.11.2021.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» відмовлено.

Стягнуто на користь держави з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» судовий збір в розмірі 357,87 грн, з ТОВ «ФК «АРАГОН» судовий збір в розмірі 178,93 грн, з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» судовий збір в розмірі 357,87 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 рокускасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитних договорів № 191031194 від 10.11.2021 та № 356856203 від 10.11.2021 недійсними.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у лютому 2022 року повідомило письмово позивача, що станом на 22 лютого 2022 року заборгованість за кредитними договорами № 191031194 від 10.11.2021 та № 356856203 від 10.11.2021 відсутня у зв`язку з повним анулюванням вказаних кредитних договорів в односторонньому порядку, як таких, які між сторонами не укладалися, а також повного списання заборгованості згідно з бухгалтерським обліком ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідну інформацію апелянт направив в бюро кредитних історій для оновлення даних та скасування/видалення наданої раніше інформації за кредитним договорами № 191031194 від 10.11.2021 та № 356856203 від 10.11.2021 на ім`я ОСОБА_1 . Таким чином, станом на 22 лютого 2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не мала претензій до ОСОБА_1 .

Крім того, скаржник зазначає, що після анулювання договору, представник відповідача під час розгляду справи заявив клопотання до суду першої інстанції з проханням закрити провадження у справі в цій частині, у зв`язку з відсутністю предмету спору, надаючи відповідну судову практику, однак суд першої інстанції клопотання відповідача проігнорував та не закрив провадження у справі.

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підтверджує, що позивачка ОСОБА_1 не підписувала оспорювані кредитні договори, що свідчить про їх неукладеність, що виключає визнання їх недійсними, так як саме факт укладення цих правочинів оспорювала позивач, а тому для ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не виникає будь-яких прав та обов`язків із кредитних договорів № 191031194 від 10.11.2021 та № 356856203 від 10.11.2021.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апеляційний суд враховує, що хоча прохальна частина апеляційної скарги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» містить вимогу про скасування рішення суду першої інстанції повністю, однак доводи апеляційної скарги не містять посилань на незаконність чи необґрунтованість рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ ФК «АРАГОН», ТОВ «Служба миттєвого кредитування» про захист прав споживача.

Згідно з доводами апеляційної скарги скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними договорів про надання споживчих кредитів № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021.

За таких обставин, апеляційний суд не переглядає справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ ФК «АРАГОН», ТОВ «Служба миттєвого кредитування» про захист прав споживачав силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - адвокат Колінько А.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 рокупросила скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитних договорів № 191031194 від 10.11.2021 та № 356856203 від 10.11.2021 недійсними.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Уткін О.Є. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині, що переглядається, не відповідає вказаним вимогам закону.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», суд першої інстанції виходив з того, що кредитні договори підлягають визнанню недійсними як такі, що укладені за відсутності волевиявлення особи на їх укладання.

Проте колегія суддів вважає такий висновок посилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

З кредитної історії, заведеної в ТОВ «УБКІ», встановлено, що 10.11.2021 від імені ОСОБА_1 було укладено, зокрема, кредитний договір з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» № НОМЕР_1 від 10.11.2021, о 12:45 годин за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту у розмірі 1000 грн., після отримання якого відбулось його повне погашення до 12:55 годин; з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №356856203 від 10.11.2021, о 13:03 годин, за яким позичальник на споживчі цілі отримала право на отримання споживчого кредиту в розмірі 22000 грн.

25.11.2021 ОСОБА_1 отримала лист вих. № 1906-12/2021 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», 26.11.2021 - вимогу негайного платежу в/н № НОМЕР_8 від, у який йшлося про те, що від її імені укладено кредитні договори про надання споживчого кредиту від 10.11.2021.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що не укладала жодних кредитних договорів, зокрема ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», абонентський номер мобільного телефону НОМЕР_3 (за допомогою якого укладалися кредитні договори) за нею не зареєстрований, а також на те, що банківська картка № НОМЕР_2 (банк-емітент «IZIBANK») на яку перераховані начебто отримані нею кредитні кошти їй не належить, тобто, укладення вказаних правочинів відбувалося поза її волею, оскільки невідома особа, скориставшись її персональними даними отримала кредит у вищезазначеній установі, яка у свою чергу, не перевіривши надані документи та не встановивши особу, видала кредитні кошти шахраю.

Згідно з відповіддю АТ «ТАСКОМБАНК», наданої на виконання ухвали суду першої інстанції від 13.09.2023, банк не може встановити власника платіжної банківської картки № НОМЕР_2 , оскільки номер картки неповний (т.1, а. с. 186).

Крім того, листом ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» № 1670 від 19.01.2022, який сама позивач додала до позовної заяви (а.с. 45), товариство повідомило, що товариство анулювало кредитний договір, не має до ОСОБА_1 претензій майнового характеру, її дані видалені із УКБІ.

Також суд також враховує обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2022 року в цивільній справі № 336/3206/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про зобов`язання вчинити певні дії». В мотивувальній частині цього судового рішення є посилання на те, що відповідно до Витягу з ЄРДР за № 0001310 від 17 листопада 2021 року, правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України, до Відділу поліції № 3 ЗРУП надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що 10 листопада 2021 року невідома особа невстановленим способом оформила кредит в банку «Манівео» на ім`я ОСОБА_1 , чим спричинила останній матеріальних збитків на суму приблизно 25 100 грн. (ЖЄО-28798) (28480).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом позову є визнання кредитних договорів, які не підписані стороною, недійсними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18 від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не виявляла свою волю до вчинення спірних правочинів, укладення кредитних договорів від № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 відбувалося поза її волею, оскільки невідома особа невстановленим способом оформила кредит в банку «Манівео» на ім`я ОСОБА_1 .

Колегія суддів бере до уваги, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в апеляційний скарзі зазначеного факту не заперечувало, та зазначило, що товариство в лютому 2022 року повідомило письмово позивача, що станом на 22 лютого 2022 року заборгованість за кредитними договорами від № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 відсутня у зв`язку з повним анулюванням цих кредитних договорів в односторонньому порядку, як таких, що між сторонами не укладалися, а також повного списання заборгованості згідно з бухгалтерським обліком ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідну інформацію апелянт направив в бюро кредитних історій для оновлення даних та скасування/видалення наданої раніше інформації за кредитним договором від № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 на ім`я ОСОБА_1 .

Враховуючи означені обставини, апеляційний суд доходить висновку про те, що кредитні договори № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 є нікчемними відповідно до вимог закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для визнання кредитних договорів недійсними знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, а тому позовні вимоги про визнання недійсними кредитних договорів № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 задоволенню не підлягають.

Натомість суд першої інстанції під час розгляду справи вказаних обставин не врахував, не повно та неправильно оцінив докази, наявні в матеріалах справи, та як наслідок, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсними договорів № 356856203 від 10.11.2021 та № 191031194 від 10.11.2021 слід скасувати, та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки новою постановою апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», воно має право на відшкодування витрат судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн.

За вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в силу ЗУ «Про захист прав споживачів», витрати скаржника зі сплати судового збору в розмірі 1816,80 грн належить компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» - скасувати. Прийняти в частині нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» - залишити без задоволення.»

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: