ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

справа № 727/5319/18

провадження № 61-10864св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соловйова Євгенія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соловйова Є .А., про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовну заяву (з урахуванням її нової редакції від 25 липня 2018 року) обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого спадкоємцями є він та його брат - третя особа ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_4 належала на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті батька йому стало відомо, що за два тижні до його смерті власником квартири стала відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 12 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є. А.

Відповідачка ОСОБА_2 є сторонньою особою для їхньої сім`ї, яку він та його брат за місяць до смерті батька просили доглянути за хворим батьком на платній основі з повним пансіоном.

Вважав, що спірний договір є недійсним, оскільки під час його укладення ОСОБА_4 за станом свого здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У січні 2018 року його батько, з яким він на той час проживав разом без реєстрації, скаржився на нестерпний головний біль. 09 січня 2018 року він та його брат повезли батька в діагностичний центр м. Чернівці для обстеження, де виявлено пухлину мозку. 01 лютого 2018 року він повіз батька до медичного центру «Ангельхольм» м. Чернівці, де діагноз підтвердився.

У подальшому стан здоров`я батька погіршився, зокрема він самостійно не міг здійснювати догляд за собою, перестав впізнавати його та його брата, він говорив, що в нього немає рідних. Між цими розмовами постійно плакав та марив. Періодично від нестерпного болю почав втрачати свідомість, не вставав з ліжка, втратив апетит.

Він обстежив батька в онкологічному диспансері в м. Чернівці, де виписали знеболюючі препарати та порадили здійснювати за батьком постійний догляд на дому.

Він є військовозобов`язаним та бере участь в антитерористичній операції на території Донецької області, тому не мав змоги здійснювати постійний догляд за батьком, а у брата є сім`я та робота, тому він також не міг займатися доглядом. Вони з братом через знайомих знайшли доглядальницю за батьком - відповідачку ОСОБА_2 , яка з 19 лютого 2018 року почала здійснювати догляд за батьком за місцем його проживання. Вони оплачували придбання продуктів харчування, побутової хімії та проводили оплату за її послуги.

Протягом всього перебігу хвороби батька відвідував брат, який контролював його стан, викликав лікарів, робив знеболюючі та заспокійливі уколи.

11 березня 2018 року йому зателефонувала відповідачка і сказала, що терміново необхідно комусь із його близьких чи друзів прийти до квартири батька, оскільки потрібна якась допомога. Також відповідачка повідомила, що його брат на телефонні дзвінки не відповідає. Він попросив свого друга ОСОБА_5 допомогти батькові в тому, що необхідно. Того ж дня ОСОБА_5 зателефонувала відповідачка і сказала, щоб він надав їй ксерокопію свого паспорта.

12 березня 2018 року ОСОБА_5 , за дзвінком ОСОБА_2 , прибув у квартиру батька. Невдовзі туди на таксі приїхала нотаріус, яка попросила його розписатись на якомусь документі та в порожньому журналі. Зі слів ОСОБА_5 , батько постійно плакав та говорив про те, що у нього немає рідних, та повторював, щоб його не мучили. ОСОБА_5 розумів, що його батько у критичному стані, але не сперечався та не коментував, маючи на думці, що так треба. Через 10-15 хвилин ОСОБА_5 та ОСОБА_2 провели нотаріуса до таксі, яке її чекало. Позивач вирішив, що після повернення додому, розбереться з тими підписаними документами.

Батько помер через два тижні після укладення спірного договору, тому він негайно повернувся додому, де поховав його. Причиною смерті батька стало об`ємне утворення лівої півкулі головного мозку, метастази в праву півкулю головного мозку.

Під час укладання спірного договору батько перебував у стані, який не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, батько не розумів, що відчужує свою власність зовсім чужій людині. Крім того, з початку березня 2018 року батько не розмовляв та весь час перебував у стані сну, при цьому ні на що не реагував.

Вважав, що при укладенні договору довічного утримання нотаріус Соловйова Є. А. грубо порушила Закон України «Про нотаріат» та правила, встановлені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Укладення договору довічного утримання має на меті встановлення зобов`язання набувача щодо утримання, забезпечення, догляду, опікування відчужувача (утриманця) протягом всього його життя, нотаріус повинен перевірити реальність можливості виконання таких зобов`язань. Тому для визначення матеріального становища набувача (утримувача) у набувача рекомендовано витребувати довідку про доходи, видані за місцем роботи або податковим органом.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріальне посвідчення договору довічного утримання може бути здійснено нотаріусом, який працює у державній нотаріальній конторі, або займається приватною нотаріальною діяльністю (приватним нотаріусом), в приміщенні, яке є його робочим місцем. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням, але відповідно до правил, встановлених цим Порядком.

Під час укладення договору довічного утримання нотаріус Соловйова Є. А. належним чином не дотрималася вимог глави 4, 6 Порядку, зокрема не враховано особливості укладання та нотаріального посвідчення договору довічного утримання, не зазначено в договорі про індексацію матеріального забезпечення відчужувача. Крім того, нотаріус, посвідчуючи спірний договір, змусила ОСОБА_5 розписатися на непрошитому договорі та в незаповненому реєстрі, з якими вона покинула квартиру його батька, в якій вчинялася угода.

Нотаріус, перед виїздом за місцем проживання ОСОБА_4 та повідомленням про його хворобу, повинна була переконатися у здатності цієї особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Тобто, нотаріусу необхідно було здійснити попередній виїзд на місце та особисто переконатися в тому, що особа є адекватною, провести консультацію, поспілкуватися з відчужувачем, обговорити істотні умови, пов`язані з укладенням майбутнього договору довічного утримання.

У договорі вказано, що він посвідчений 12 березня 2018 року о 12.00 год, тобто того ж дня, коли до нотаріуса звернулася відповідачка ОСОБА_2 Нотаріус прибула на квартиру до відчужувача на таксі. Відповідно до повідомлення служби таксі «Чернівці», 12 березня 2018 року об 11.50 год поступив виклик на АДРЕСА_2 , водій прибув об 11.56 год. Нотаріус виїхала з власної контори о 12.01 год, а прибула до будинку АДРЕСА_3 , о 12.24 год.

Зі слів ОСОБА_5 відомо, що нотаріус перебувала в квартирі до п`ятнадцяти хвилин, проте невідомо, як нотаріус за 15 хв вчинила такий складний правочин та як вона могла його посвідчити о 12.00 год, перебуваючи в цей час у таксі.

Нотаріус зобов`язана встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який вона посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Проте на час укладення договору відчужувач вже не розмовляв, тому не відомо, як нотаріус встановлювала обсяг його дієздатності, як вона з ним проводила розмову. Крім того, батько був нерухомий та несвідомий.

У спірному договорі підпис ставив рукоприкладник, однак у батька була пухлина мозку, а не параліч кінцівок.

Крім того, відповідачка, маючи медичну освіту, на час укладення договору довічного утримання, достовірно знала про стан здоров`я відчужувача, тому вона не мала на меті виконувати умови договору, а метою було безпідставно заволодіти чужим майном.

На підставі зазначеного позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання від 12 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є. А.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2018 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в сумі 19 954,26 грн. Скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня 2018 року у вигляді заборони ОСОБА_2 вчиняти дії з відчуження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав для визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним. На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність неспроможності ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на час укладення оспорюваного договору, оскільки за висновком амбулаторної судово-психіатричної експертної комісії комунальної медичної установи «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» від 23 жовтня 2019 року № 523 надати категоричні відповіді на поставлені перед експертами питання не є можливим. ОСОБА_2 виконувала умови договору довічного утримання та здійснювала догляд за ОСОБА_4 , а саме: купувала продукти харчування, засоби особистої гігієни, медикаменти та лікарські засоби. Будь-яких об`єктивних даних про те, що поведінка відповідачки свідчить про невиконання зобов`язання за договором, у матеріалах справи немає.

Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2019 року у позові ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Соловйової Є.А. про визнання нотаріальних дій недійсними відмовлено.

Водночас суд першої інстанції вважав, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є. А. при посвідченні спірного договору дотримано вимоги чинного законодавства, виконано всі необхідні дії, передбачені Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зокрема встановлено дієздатність осіб, їх волевиявлення, роз`яснено сторонам умови договору, момент набуття права власності на предмет договору та суть договору. І позивач, і відповідачка в судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_4 в лютому 2018 року паралізувало з правої сторони, тому він не міг підписати оспорюваний договір. Нотаріус зачитала текст договору в присутності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні і ОСОБА_5 , який також зазначив, що в нього не було перешкод для того, щоб прочитати договір самостійно.

При цьому суд першої інстанції врахував, що відповідно до пункту 14 спірного договору довічного утримання (догляду), посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, він на прохання відчужувача у зв`язку з його хворобою, за його дорученням підписаний ОСОБА_5 , нотаріусом роз`яснено сторонам договір, положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів довічного утримання (догляду), підстави та наслідки визнання його недійсним, зачитано текст договору.

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року скасовано. Позов задоволено. Визнано договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за номером 1081, недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове судове рішення про задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_7 одночасно посилався на дві різні підстави недійсності правочину, зокрема вчинення ОСОБА_4 правочину у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними (частина перша статті 225 ЦК України), та невстановлення відповідності волі і волевиявлення ОСОБА_4 щодо вчинення нотаріальної дії, волевиявлення ОСОБА_4 , до якої фактично зводиться посилання на недотримання нотаріусом вимог щодо встановлення здатності особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії, волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Апеляційна скарга ОСОБА_4 містить доводів щодо невстановлення волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору, отже, апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку має повноваження вдаватися в переоцінку висновків суду першої інстанції щодо наявності волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору без застосування спеціальних правил частини першої статті 225 ЦК України про правочин, вчинений дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Встановлення судом першої інстанції обставин з`ясування приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є. А. волевиявлення ОСОБА_4 на вчинення нотаріальної дії мотивовано показаннями ОСОБА_2 , допитаної як свідка, та приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Соловйової Є. А., допитаної як свідка, щодо спілкування приватного нотаріуса з ОСОБА_4 . Проте свідок ОСОБА_5 пояснив, що на повідомлення приватного нотаріуса Соловйової Є. А. про укладення договору ОСОБА_4 заплакав, говорив дуже утруднено, щоб його не мучили.

У момент укладення правочину у ОСОБА_4 були захворювання, які позбавляли його здатності самостійно прочитати договір та вчинити на ньому свій підпис. Також пояснення приватного нотаріуса про прочитання тексту договору уголос свідчать про те, що ОСОБА_4 не мав змоги самостійно прочитати документ. Натомість, у договорі довічного утримання (догляду), укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, відсутня вказівка про те, що його текст зачитано уголос. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що нотаріус лише розпочала прочитання договору уголос, проте потім перестала.

За обставин неознайомлення ОСОБА_4 зі змістом договору, підписання рукоприкладником ОСОБА_5 договору довічного утримання (догляду) між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , не дає підстав для висновку про доведеність свідомого волевиявлення ОСОБА_4 , відповідність його внутрішній волі, в тому числі схвалення ОСОБА_4 умов пункту 13 договору щодо однакового розуміння значення, умов договору, його природи і правових наслідків, бажання настання саме таких правових наслідків, що створюються цим договором. Отже, у матеріалах справи відсутні докази волевиявлення у ОСОБА_4 на укладення оспорюваного договору, його відповідності внутрішній волі останнього.

Окремо апеляційний суд при перевірці доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатніх доказів того, що на час вчинення договору довічного утримання (догляду )між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М. В., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 подала заяву про зупинення дії постанови Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року.

У вересні 2023 року від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М. В., до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга у новій редакції.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявниця зазначає, що суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 03 лютого 2021 року у справі № 552/5808/17, від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17, від 16 вересня 2021 року у справі № 496/2925/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 591/7348/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України) щодо засобів доказування абсолютної неспроможності особи розуміти значення своїх дій та керувати ними; щодо презумпції психічного здоров`я особи; щодо порушення преюдиції та частини четвертої статті 82 ЦПК України. Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця у касаційній скарзі також посилається на те, що апеляційний суд дійшов висновків щодо наявності/відсутності волевиявлення у ОСОБА_4 на укладення оспорюваного договору за відсутності категоричного висновку експерта, керуючись при цьому суперечливими показаннями свідків. В порушення частини першої статті 225 ЦК України та частини другої статті 78 ЦПК України дійшов висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та/або керувати ними за відсутності категоричного висновку експерта. У той же час існує презумпція психічного здоров`я особи, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законом. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», частину четверту статті 207 ЦК України, пункти 1.7 - 1.11 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги, досліджуючи питання щодо законності дій ОСОБА_8 як рукоприкладника, що потягнуло за собою порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а також частину четверту статті 82 ЦПК України, повторно досліджуючи питання правомірності та законності нотаріальних дій, вчинених Соловйовою Є. А. , які вже були предметом перевірки Першотравневого районного суду м. Чернівці. Діючи всупереч статті 89 ЦПК України, апеляційний суд спотворив показання свідків, виклавши їх в оскаржуваній постанові у новій редакції.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фортуна Г. Г., надійшов засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Поляк М. В. ,в якому позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.

Оскільки відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Поляк М. В. надісланий представником позивача засобами поштового зв`язку 17 жовтня 2023 року, про що свідчить відмітка на конверті, тобто у десятиденний строк, установлений ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2023 року, клопотання про погодження продовження строку на подання відзиву не підлягає задоволенню, оскільки такий строк не пропущено.

Інші відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Поляк М. В. станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 липня 2023 року касаційна скарга представника ОСОБА_2 - Поляк М. В. передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема для надання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 727/5319/18 із Шевченківського районного суду м. Чернівці, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2023 року матеріали справи № 727/5319/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 липня 2024 року № 869/0/226-24 на підставі службової записки судді Гулейкова І. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 липня 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 04 липня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно з довідкою Управління Служби безпеки України в Донецькій області від 03 серпня 2017 року № 887 майор ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в м. Маріуполі Донецької області.

Із медичної карти Чернівецького обласного клінічного онкологічного диспансеру № 5491 амбулаторного хворого ОСОБА_4 , заповненої 23 лютого 2018 року, випливає, що за записами лікаря від 23 лютого 2018 року загальний стан хворого вкрай важкий, скарги на невідчуття в області правої верхньої … та правої ноги. Діагноз: об`ємне утворення лівої півкулі головного мозку, правої півкулі мозочка.

Відповідно до записів лікаря від 15 березня 2018 року стан хворого важкий, свідомість спутана, мова утруднена, правобічний геміпарез, асиметрія обличчя, мимовольні скорочення мускулатури обличчя.

Також згідно із записами лікаря, зі слів сина, у вересні 2017 року ОСОБА_4 проведено операцію з приводу катаракти.

Згідно з довідкою Комунальної установи «Чернівецький обласний клінічний онкологічний диспансер» від 03 липня 2018 року № 1701, ОСОБА_4 перебував на обліку з лютого 2018 року до березня 2018 року. Діагноз: злоякісне захворювання головного мозку ІV ст. ІV кл.гр. 23 лютого 2018 року був консультований лікарем радіологом онкологічного диспансеру та запропоновано променеву терапію та хіміотерапію. На подальше лікування пацієнт не з`явився.

Відповідно до довідки Комунальної медичної установи «Міська поліклініка № 3» від 11 липня 2018 року ОСОБА_4 у період з лютого до березня 2018 року звертався за медичною допомогою: проводився огляд на дому лікарем загальної практики - сімейної медицини 15 березня 2018 року. Рекомендації: знеболюючі препарати (дексалгін).

За довідкою приватного підприємця ОСОБА_11 від 12 липня 2018 року до служби таксі «Чернівці» 12 березня 2018 року з мобільного НОМЕР_1 поступив виклик об 11 год 50 хв на АДРЕСА_2 , об 11 год 56 хв водій прибув за адресою, поїздку закінчено о 12 год 24 хв за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчинено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за номером 1081.

Відповідно до пункту 1 договору ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,7 кв. м, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором.

На підставі пункту 2 зазначеного договору ОСОБА_2 зобов`язана надавати ОСОБА_4 довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення складає 4 000,00 грн на місяць. Догляд включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо), оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних із проживанням в зазначеній квартирі. Набувач зобов`язується безкоштовно довічно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, яка їй передана за цим договором. Для проживання відчужувачу надається вся квартира, яка є предметом цього договору.

Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що набувач не має права до смерті відчужувача відчужувати квартиру, передану їй за договором довічного утримання (догляду), укладати договір застави (іпотеки) щодо квартири. За домовленістю сторін, на квартиру, передану набувачу, не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача та на квартиру, яка є предметом цього договору, накладається заборона відчуження.

Відповідно до пункту 10 договору право власності на нерухомість у набувача виникає з моменту підписання договору та державної реєстрації цього права в державному реєстрі речових прав.

Згідно з пунктом 13 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови договору.

За змістом пункту 14 договору, на прохання відчужувача, у зв`язку з його хворобою, за його дорученням, у його присутності та в присутності нотаріуса договір підписаний ОСОБА_5 .

У договорі зазначено, що у зв`язку з хворобою відчужувача договір посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_4 , об 12 год 00 хв.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

На підставі акта, затвердженого приватним підприємством «Санітарія» 01 квітня 2018 року, ОСОБА_1 , зі слів сусідів, проживає без реєстрації з батьком ОСОБА_4 .

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 02 квітня 2018 року № 39, причиною смерті ОСОБА_4 було об`ємне утворення лівої півкулі головного мозку, метастази в праву півкулю головного мозку.

Відповідачка ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_4 , у зв`язку з чим знаходилася у щорічній відпустці з 02 березня 2018 року до 18 березня 2018 року та у відпустці без збереження заробітної плати з 26 березня 2018 року до 09 квітня 2018 року, що підтверджується довідкою Комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 23 жовтня 2019 року № 523, на час укладення договору довічного утримання - 12 березня 2018 року, ОСОБА_4 страждав на онкологічне захворювання у вигляді злоякісного захворювання головного мозку ІV ст. ІV кл.гр. (об`ємне утворення лівої півкулі головного мозку та мозочку з невиявленим вогнищем ІV ст.) з порушенням психічної діяльності у проявах астенічного, психоорганічного синдрому. У зв`язку з відсутністю в матеріалах цивільної справи та наданій медичній документації необхідних відомостей, які характеризують психічний стан ОСОБА_4 на час укладення договору довічного утримання 12 березня 2018 року, малоінформативність та суперечливість показань свідків, вирішити експертні питання та надати категоричні відповіді на поставлені перед експертами питання, не представляється можливим.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, у справі № 725/844/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Соловйової Є. А. про визнання нотаріальних дій недійсними відмовлено.

Суд першої інстанції, на підставі наданих суду копій квитанцій, дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2 виконувала умови договору довічного утримання та здійснювала догляд за ОСОБА_4 , а саме: купувала продукти харчування, засоби особистої гігієни, медикаменти та лікарські засоби.

Як випливає з рахунків-накладних МКП «Спецкомбінат», замовником послуг поховання батька був ОСОБА_3 (третя особа).

Позивач ОСОБА_1 , допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок, пояснив, що в його батька була пухлина головного мозку і йому постійно потрібен був догляд. Він зареєстрований в квартирі у матері, однак фактично проживав з батьком у спірній квартирі. Він домовився з відповідачкою ОСОБА_2 , що вона доглядатиме батька за гроші, оскільки він є військовозобов`язаним та брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області. Відповідачка доглядала за батьком приблизно місяць, а потім батько помер. Батько з відповідачкою в близьких відносинах не перебував. У батька важкий стан був в лютому 2017 року, оскільки саме в лютому його паралізувало з правої сторони. Він приїжджав в лютому в м. Чернівці.

Відповідачка ОСОБА_2 , допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок, пояснила, що нотаріус встановила особи учасників правочину, зокрема і особу ОСОБА_4 , з яким спілкувалася протягом однієї години. ОСОБА_4 чітко відповідав на запитання нотаріуса та висловив бажання укласти договір довічного утримання з нею, оскільки внаслідок хвороби його стан погіршився і він потребував допомоги та догляду. Також ОСОБА_4 говорив, що не хоче укладати заповіт, оскільки бажає, щоб квартира перейшла у її власність за його життя. ОСОБА_4 наполіг, щоб догляд за ним здійснювала саме вона, адже він з нею знайомий багато років та довіряє їй. Нотаріус запитала ОСОБА_4 про його близьких родичів та дітей, однак він відповів, що не бажає підтримувати з ними відносини. Вказана розмова відбувалася в присутності знайомого позивача - ОСОБА_5 , який і підписував договір. Також ОСОБА_4 запитав у ОСОБА_5 , чому так довго відтягували підписання договору, на що ОСОБА_5 сказав, що потрібно було підготувати оцінку квартири та інші документи. ОСОБА_4 був виснажений хворобою, тому не мав можливості власноручно підписатися на документах, однак це не впливало на його розумову діяльність та здатність розуміти значення своїх дій. Текст договору прочитаний вголос до його підписання та підписано нею та ОСОБА_5 як рукоприкладником. Вона регулярно купувала ОСОБА_4 продукти харчування та лікарські засоби. Крім того, саме вона купила одяг для померлого та все необхідне для похорону, а також самостійно оплатила кафе, в якому проводились поминки. Вона не встигла оплатити комунальні послуги, оскільки позивач змінив замки в квартирі, тому доступу до квартири в неї не було. Вона та ОСОБА_4 знали один одного протягом багатьох років, весь час підтримували теплі відносини. 18 лютого 2018 року ОСОБА_4 зателефонував до неї та попросив приїхати до нього, оскільки йому потрібен постійний догляд. 19 лютого 2018 року третя особа ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_4 , приїхав до неї в с. Мамаївці та забрав її з речами до м. Чернівці, де проживав ОСОБА_4 . Цього ж дня, в присутності синів і позивача і третьої особи, ОСОБА_4 висловив бажання залишити квартиру саме їй, оскільки синів він забезпечив і квартирами і автомобілями. Жоден із синів не заперечував проти слів батька. ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_4 оніміла права частина тіла, вона викликала лікаря-невропатолога, а також разом із синами відвозили ОСОБА_4 в онколікарню. Для здійснення догляду вона взяла з 02 березня 2018 року щорічну відпустку і лише 10 квітня 2018 року вийшла на роботу. 15 березня 2018 року у ОСОБА_4 почались судоми, після яких у нього відняло мову, вона викликала швидку медичну допомогу. 31 березня 2018 року стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, вона знову викликала швидку медичну допомогу, однак працівники зафіксували лише факт смерті. На похороні позивач сказав, що він не заперечує передання квартири у її власність, оскільки на це була воля батька. Однак через декілька днів після похорону позивач неодноразово приходив до квартири в нетверезому стані та вимагав повернути йому квартиру. Вона повернулась у с. Мамаївці, а через деякий час не змогла потрапити в квартиру, оскільки позивач поміняв замки від вхідних дверей.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Допитаний як свідок ОСОБА_3 пояснив, що він є сином померлого ОСОБА_4 . У лютому в батька виявили онкологічне захворювання - пухлину головного мозку. Він особисто кожного дня приходив до батька та робив йому уколи, а саме знеболюючі препарати « Налбуфін » чи « Налбуфен ». Він іноді в неділю міг не прийти до батька. З батьком в них були нормальні відносини. На початку березня батько перестав розмовляти. Відповідачка ОСОБА_2 здійснювала догляд за батьком. ОСОБА_4 нічого не говорив про те, що хоче розпорядитися квартирою. Про існування договору довічного утримання він дізнався через 3-4 дні після його оформлення.

Допитана в суді першої інстанції як свідок приватний нотаріус Соловйова Є. А. пояснила, що 11 березня 2018 року до неї зателефонувала ОСОБА_2 , яка пояснила, що вона та ОСОБА_4 бажають укласти договір довічного утримання вдома, оскільки внаслідок хвороби ОСОБА_4 не може приїхати до нотаріальної контори. Оскільки документи, необхідні для укладення договору, вони вже мали, вона запропонувала зустрітися о 09.00 год 12 березня 2018 року у приміщенні нотаріальної контори для більш детального вивчення документів та складання проекту договору. Після ознайомлення з документами, нею складено проект договору, який надано сторонам для ознайомлення. 12 березня 2018 року нею посвідчено договір довічного утримання вдома у відчужувача в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 . При посвідченні спірного договору, нею було дотримано норми цивільного законодавства, зокрема встановлено особи учасників правочину, в тому числі і особу ОСОБА_4 , та визначено обсяг його цивільної дієздатності за паспортом громадянина України. Вона провела розмову з відчужувачем, в ході якої з`ясувала його здатність усвідомлювати значення цього договору, його наслідки та встановила відповідність наміру відчужувача на укладення саме договору довічного утримання. Вказана розмова тривала близько години, зазначеного часу їй вистачило, щоб переконатися в дієздатності відчужувача. Сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності та щодо здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними в неї не виникало. ОСОБА_4 чітко відповідав на її запитання та пояснив, що бажає укласти договір довічного утримання саме з ОСОБА_2 , оскільки внаслідок хвороби його стан погіршився і він потребує допомоги та догляду. Крім того, він бажав укласти саме договір довічного утримання, а не заповіт, оскільки хотів, щоб квартира перейшла у власність ОСОБА_2 за його життя, оскільки він з нею знайомий багато років та довіряє їй. Догляд повинен включати в себе: забезпечення його харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників, оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі. Також ОСОБА_4 наполягав на довічному безкоштовному проживанні в квартирі, яка є предметом цього договору. На її питання стосовно родичів та дітей, ОСОБА_4 відповів, що не бажає підтримувати з ними відносини. Вказана розмова відбувалась у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який був запрошений для підписання спірного договору, оскільки внаслідок хвороби ОСОБА_4 не міг підписувати документи. Також ОСОБА_4 запитав у ОСОБА_5 , чому так довго тягнули час з підписанням договору, на що ОСОБА_5 повідомив, що спочатку потрібно було підготувати документи, зокрема оцінку, довідку. Згодом ОСОБА_2 їй пояснила, що ОСОБА_5 працює ріелтором та допомагав збирати необхідні документи. Якщо б ОСОБА_2 мала намір безпідставно заволодіти чужим майном, то рукоприкладником могла бути будь-яка знайома ОСОБА_2 особа, однак рукоприкладником був ОСОБА_5 , який є другом позивача, що свідчить про те, що договір укладався з відома та з попередньої згоди дітей відчужувача, в тому числі і позивача. За своєю природою договір довічного утримання укладається саме з особами, які потребують догляду, як правило з хворими або особами похилого віку, тому наявність у ОСОБА_4 онкологічного захворювання не є підставою для відмови в його укладенні, оскільки він був дієздатним і розумів значення своїх дій. ОСОБА_4 був виснажений хворобою та не мав фізичної можливості власноручно підписатися в документах, що не впливало на його розумову діяльність та здатність розуміти значення своїх дій. Текст договору був прочитаний вголос до його підписання. ОСОБА_5 також прочитав текст договору. Нею роз`яснено сторонам договору положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів довічного утримання (догляду), підстав та наслідків визнання їх недійсними. Саме ОСОБА_4 попросив ОСОБА_5 підписати договір довічного утримання у зв`язку з хворобою, про що нею зазначено і в тексті спірного договору. Після чого, ОСОБА_5 в її присутності та в присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розписався на трьох примірниках договору та в заяві, що квартира, яка відчужується, є його особистою власністю. В той же день нею було зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_5 був присутній при розмові, чітко розумів про який договір йде мова, його правові наслідки, ознайомлений з текстом договору та попереджений нею про дотримання вимог законодавства щодо нотаріальної таємниці та відповідальності за їх порушення. Крім того, необхідно зазначити, що Закон України «Про нотаріат» не передбачає обов`язку нотаріуса перевіряти матеріальне становище набувача.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду першої інстанції, що він працює водієм таксі «Чернівці». Був виклик, він відвіз жінку з АДРЕСА_6 . На вулиці жінку чекали ще одна жінка і чоловік. Жінка, яку він привіз, повідомила, що можливо буде недовго. Через 15-20 хвилин, вони втрьох вийшли, чоловік розрахувався і я відвіз жінку назад.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду першої інстанції, що він є другом позивача з дитинства. Він також дружив з померлим. Батько позивача хворів.

Свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що він є другом позивача з дитинства. Він відвідував батька позивача в березні 2018 року. Позивач ОСОБА_1 проживав у батька.

Свідок ОСОБА_16 пояснив суду першої інстанції, що знайомий з ОСОБА_4 з 1972 року, вони бачились часто та були нерозлучними друзями. У січні 2018 року ОСОБА_4 ще ходив. Хвороба почала прогресувати в лютому 2018 року. ОСОБА_4 говорив, що квартира буде позивачу. Відповідачку він не знає, ОСОБА_4 про неї нічого не розповідав. Він ОСОБА_4 з початку лютого 2018 року до дня його смерті не бачив.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду першої інстанції, що він знайомий з ОСОБА_4 з 1995 року. Про хворобу ОСОБА_4 він дізнався наприкінці лютого 2018 року. З ОСОБА_4 він спілкувався останній раз приблизно 23- 25 лютого 2018 року. В березні 2018 року він не спілкувався з ОСОБА_4 . Йому не відомо, хто така ОСОБА_2 . Він зустрічався з ОСОБА_4 3-4 рази на рік, однак ОСОБА_4 нічого не розповідав йому про ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_18 пояснив суду першої інстанції, що він знайомий з ОСОБА_4 з 1988 року, він був його другом. ОСОБА_4 з серпня 2017 року з квартири не виходив. Він приходив до ОСОБА_4 додому, також в січні 2018 року він був у нього. В кінці лютого 2018 року ОСОБА_4 відвезли в лікарню. Сини ОСОБА_4 сказали, що найняли доглядальницю для ОСОБА_4 . До того часу, він ОСОБА_2 не знав і не чув про неї ніколи. Ліки ОСОБА_4 приймав знеболюючі. У ОСОБА_4 з синами були нормальні відносини. ОСОБА_4 , приблизно останні три тижні перед смертю, був в прострації.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду першої інстанції, що ОСОБА_4 був його другом. Коли він приїжджав на дачу ОСОБА_4 , то ОСОБА_2 накривала на стіл та поводила себе як дружина. В кінці 2017 року ОСОБА_4 почав хворіти, погано ходив. 23 лютого 2018 року він передзвонив до ОСОБА_4 , який повідомив, що запросив ОСОБА_2 доглядати за ним. Після цього, через півтора-два тижні він також розмовляв з ОСОБА_4 по телефону. ОСОБА_4 говорив, що все розуміє, однак не може ходити. Між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 були нормальні відносини. На 50-річчя його дружини, ОСОБА_4 приходив із ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду першої інстанції, що вона є донькою ОСОБА_2 . ОСОБА_4 приїжджав у с. Ржавинці на охоту, вона там жила. З 19 лютого 2018 року ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_4 , це було бажання ОСОБА_4 , оскільки у них з матір`ю були близькі стосунки. Вона приїжджала кожні вихідні до ОСОБА_4 додому, його психічний стан був нормальним. Перед смертю ОСОБА_4 вже не говорив, він не проходив лікування. ОСОБА_4 сам говорив їй, що хоче залишити квартиру ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_21 пояснив суду першої інстанції, що ОСОБА_4 був його другом. ОСОБА_4 хворів. У середині березня 2018 року він приходив в гості до ОСОБА_4 і спілкувався з ним. ОСОБА_4 був у важкому стані, однак він його впізнав. Вдома у ОСОБА_4 була ОСОБА_2 . Його дача та дача ОСОБА_4 знаходяться поруч. Приблизно з 2010 року вони разом займались бджільництвом, ловили рибу та ходили за грибами.

Свідок ОСОБА_22 пояснив суду, що він є лікарем Кіцманської районної лікарні. Він з ОСОБА_4 товаришували та спілкувались на дачі в с. Ржавинцях. Взимку 2018 року він приїжджав до ОСОБА_4 декілька разів, в нього був нормальний психічний стан. В кінці лютого 2018 року в квартирі померлого була ОСОБА_2 . У березні 2018 року він був 2-3 рази у ОСОБА_4 , він все розумів. ОСОБА_4 хотів укласти договір довічного утримання. З молодшим сином були нормальні відносини.

ОСОБА_5 , який був рукоприкладником під час укладення договору довічного утримання, пояснив суду першої інстанції, що він підписав договір довічного утримання замість ОСОБА_4 11 березня 2018 року до нього зателефонував позивач і попросив допомоги. Також 11 березня 2018 року до нього зателефонувала ОСОБА_2 , щоб він надав їй копію свого паспорта. Вранці 12 березня 2018 року він передав ОСОБА_2 копію свого паспорта. Цього ж дня. приблизно о 12.00 год, ОСОБА_2 передзвонила, щоб він підійшов до під`їзду. Біля під`їзду ОСОБА_2 вже чекала на нього, а через 20-25 хвилин під`їхала нотаріус. Після цього вони втрьох піднялися в квартиру та зайшли в кімнату, де лежав ОСОБА_4 . Нотаріус стояла біля телевізора та повідомила, що вони всі зібрались для того, щоб підписати якийсь договір, при цьому ОСОБА_4 почав плакати, він був нерухомий. ОСОБА_4 лівою рукою скинув з себе одіяло і залишився повністю голий. ОСОБА_4 говорив дуже невнятно, щоб його не мучили. Потім ОСОБА_2 підійшла до нього та накрила його. Нотаріус спитала у ОСОБА_4 , чи є у нього родичі, однак він ще більше заплакав. Доглядальниця ОСОБА_2 махнула рукою і сказала, що все добре. Він розумів, що щось не те, однак розписався на 2-3 аркушах та в журналі. Після цього всі вийшли з квартири, нотаріус сіла в таксі і поїхала. Він передзвонив позивачу ОСОБА_1 та повідомив, що батькові погано. ОСОБА_1 сказав, що приїде і розбереться. Вказана процедура тривала до 10 хвилин. Він думав, що допомагає позивачу, тому і підписав договір. Нотаріус приїхала на таксі і повернулася на тому ж самому таксі, яке її чекало. Він не вникав у договір. Нотаріус почала зачитувати договір, однак потім перестала це робити. Він розписався в пустому журналі. У нього не було перешкод для того, щоб прочитати договір. Його не просили збирати документи на квартиру.

Правове регулювання

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Щодо визнання правочину недійсним

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).

Щодо договору довічного утримання

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша-друга статті 746 ЦК України).

Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (частина друга статті 755 ЦК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, урахував фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, та з дотриманням стандартів оцінки доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки у матеріалах справи відсутні докази волевиявлення у ОСОБА_4 на укладення оспорюваного договору та відповідності його внутрішній волі.

Факт відсутності волевиявлення ОСОБА_4 (відчужувача) на укладення оспорюваного договору довічного утримання підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 (рукоприкладника), наявність захворювань, що позбавляли відчужувача здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис, відсутність підтвердження того, що текст договору був прочитаний уголос.

За обставин неознайомлення ОСОБА_4 зі змістом договору, підписання рукоприкладником ОСОБА_5 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 довічного утримання (догляду) не дає підстав для висновку про доведеність свідомого волевиявлення ОСОБА_4 , відповідність його внутрішній волі, у тому числі схвалення ОСОБА_4 умов пункту 13 договору щодо однакового розуміння значення, умов договору, його природи і правових наслідків, бажання настання саме таких правових наслідків, що створюються цим договором, правильного висновку про що дійшов суд апеляційної інстанції, з чим колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновків апеляційного суду в цій частині спростовуються установленими судами обставинами справи та зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку відповідачки, підтверджує безпідставність заявлених позивачем позовних вимог.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом статті 225 ЦК України та статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», за відсутності категоричного висновку експерта, відхиляються, оскільки апеляційний суд, з урахуванням підстав позовної заяви, наголошував на тому, що здійснює перевірку висновків суду першої інстанції щодо наявності волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору без застосування спеціальних правил частини першої статті 225 ЦК України про правочин, вчинений дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Водночас, аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо суперечливості висновку амбулаторної судово-психіатричної експертної комісії комунальної медичної установи «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» від 23 жовтня 2019 року № 523, апеляційний суд у тексті мотивувальної частини оскаржуваної постанови вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатніх доказів того, що на час вчинення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору довічного утримання (догляду), посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є. А. 12 березня 2018 року, ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто немає підстав вважати, що судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми статті 225 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) дійшла висновку (пункти 6.18-6.21 постанови) про те, що відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Отже, аналіз апеляційним судом змісту спірного правочину на підставі 203, 215 ЦК України відповідає закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац перший частини четвертої статті 207 ЦК України).

Аналіз абзацу першого частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Посилання апеляційного суду на те, що у спірному договорі підмінюється воля сторони правочину ОСОБА_4 на волю сторонньої особи ОСОБА_5 відповідає його висновку про відсутність свідомого волевиявлення ОСОБА_4 та невідповідність його внутрішній волі при укладенні спірного правочину, отже, доводи касаційної скарги про неправильність застосування апеляційним судом частини четвертої статті 207 ЦК України та пунктів 1.7 - 1.11 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не приймаються.

Доводи касаційної скарги про вихід апеляційним судом за межі доводів апеляційної скарги та порушення частини четвертої статті 82 ЦПК України не підтвердились, оскільки у межах справи № 725/844/19 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Соловйової Є. А., треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання нотаріальних дій недійсними Першотравневий районний суд м. Чернівці відмовив у його задоволенні (рішення від 26 грудня 2019 року, залишене без змін Чернівецьким апеляційним судом постановою від 21 квітня 2020 року) через неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів. Суди у наведеній справі зазначили, що «позивач, обґрунтовуючи підстави звернення до суду з вказаним позовом посилався на те, що спірний договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є. А., суперечить вимогам Цивільного кодексу України, а також іншим актам цивільного законодавства, під час його укладання не була встановлена цивільна правоздатність особи та порушено публічний порядок укладання договору.

Нотаріальні дії, що вчиняють нотаріуси, встановлені у ст.34 Закону України «Про нотаріат», зокрема нотаріуси посвідчують правочини (п.1договори, заповіти, довіреності тощо)п.1.

За змістом ст. 50 Закону України «Про нотаріат» до суду може бути оскаржено нотаріальну дію або відмову у її вчиненні та нотаріальний акт. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Отже, до суду може бути оскаржено конкретну нотаріальну дію, відмову у її вчиненні та нотаріальний акт.

При цьому позивачем пред`явлено до нотаріуса позов про визнання нотаріальних дій недійсними. Такого способу захисту порушеного права Законом України «Про нотаріат» не передбачено, про що правильно зазначив в рішенні суд першої інстанції.

Не передбачає такого способу захисту цивільного права та інтересу як визнання нотаріальних дій недійсними і ст. 16 ЦК України.

За правилами ст.5 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Викладені у позовній заяві обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, фактично зводяться до оспорювання договору довічного утримання від 12 березня 2018 року».

Тобто суди у справі № 725/844/19 не аналізували законність дій приватного нотаріуса Соловйової Є. А. з підстав, зазначених у справі, що переглядається, тому помилковим є твердження, що апеляційний суд не застосував належним чином висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, щодо преюдиціальності.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд спотворив показання свідків, відхиляються, оскільки спростовуються змістом оскаржуваної постанови апеляційного суду та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявниці на загальні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 03 лютого 2021 року у справі № 552/5808/17, від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17, від 16 вересня 2021 року у справі № 496/2925/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 591/7348/21 щодо застосування норм права, не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду та спростовуються його змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Оскаржувана постанова є достатньо вмотивованою та містить висновки апеляційного суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом постанови апеляційного суду, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, і незгоді з ухваленим судовим рішенням.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна, залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець