КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 759/4623/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9920/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення факту смерті,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року,

встановив:

у березні 2024 року заявник звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт смерті громадянина України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Сєверодонецьк, Луганської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Сєверодонецьк Луганської області, причина смерті: кардіоміопатія неуточнена.

Заяву обґрунтовує тим, що заявник є дочкою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Сєверодонецьк Луганської області, яке включено до переліку тимчасово окупованих територій російською федерацією, заявник не може отримати свідоцтво про смерть у ВДРАЦС, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято Відділом. Встановлення факту смерті заявнику потрібно для отримання свідоцтва про смерть державного зразка, яке в свою чергу є підставою для виникнення певних цивільних прав та обов`язків, а саме для оформлення в подальшому спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту смерті в повному обсязі, посилаючись на незаконність та порушення норм матеріального та процесуального права.

У своїй апеляційній скарзі представник заявника посилається на те, що для реалізації свого права ОСОБА_1 звернулась до Святошинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві з метою отримання свідоцтва про смерть. Однак, в усному порядку отримала відмову у реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті пред`явлено документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а отже не відповідають встановленій законодавством формі. На підтвердження факту смерті було додано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , видане 10 січня 2023 року відділом РАЦС Новоайдарського районного управління юстиції Міністерства юстиції луганської народної республіки та Довідку про смерть для виплати одноразової грошової допомоги на поховання № 36.1-14/4-15, виданої 10 січня 2023 року відділом РАЦС Новоайдарського районного управління юстиції Міністерства юстиції луганської народної республіки.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_3 , факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 26 листопада 1993 року, актовий запис № 139. ОСОБА_1 звернулася до Святошинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві з метою отримання свідоцтва про смерть. Однак, в усному порядку отримала відмову у реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті пред`явлено документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а отже не відповідають встановленій законодавством формі. У зв`язку з цим, наявна довідка не може бути прийнята відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Наголошувала, що встановлення факту смерті в судовому порядку є необхідним для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Відсутність свідоцтва про смерть батька перешкоджає ОСОБА_1 в оформленні документів, необхідних для прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було доведено належними і допустимими доказами факту смерті ОСОБА_3 . Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник заявника посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що заявником було надано належні та достатні докази для встановлення факту смерті її батька. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18 зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення юридичних фактів, які розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час проводиться у разі неможливості реєстрації органом реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України визначено особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Доказами на підтвердження факту смерті є: медичні документи про смерть, письмова відмова органів державної реєстрації актів цивільного, неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою України та проживає на території України, звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України, а саме у м. Сєверодонецьк, Луганська область.

Заявник вказує, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть для реалізації спадкових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Положеннями ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, внесеними згідно із Законом №2217-IX від 21 квітня 2022 року визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_1 надала суду першої інстанції світлину (фотографію) свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , серії НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2023 року відділом РАЦС Новоайдарського районного управління юстиції міністерства юстиції луганської народної республіки.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник заявника - ОСОБА_2 пояснив, що оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_3 перебуває на окупованій території, а надана до суду світлина (фотографія) вказаного свідоцтва була отримана заявником ОСОБА_1 засобами інтернет зв`язку від інших осіб.

При зверненні до суду із заявою про встановлення факту смерті особи заявник ОСОБА_1 вказувала, що заявлені нею вимоги підтверджуються свідоцтвом про смерть, оригінал якого знаходиться у неї. Разом з тим, з наданих в суді представником заявника пояснень вбачається, що оригінал свідоцтва про смерть у ОСОБА_1 відсутній, а копія, надана до суду першої інстанції, зроблена нею зі світлини, надісланої іншими особами, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ст. 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина 4 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

За положеннями ч. 6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В даному випадку, з урахуванням пояснень представника заявника, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було оголошено перерву для надання оригіналу свідоцтва про смерть. Разом з тим, вказаний доказ до суду наданий не був.

Представник заявника вказував, що надана до суду світлина свідоцтва про смерть є паперовою копією електронного доказу, а саме фотографії, надісланої ОСОБА_1 засобами інтернет зв`язку, а тому є належним доказом по справі. Такі доводи представника скаржника зводяться до його власного трактування норм чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Свідоцтво про смерть особи, видане на окупованій території, є письмовим, а не електронним доказом, а тому надана до суду його світлина, засвідчена підписом заявника ОСОБА_1 , не може бути належним та допустимим доказом у даній справі.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2024 року.

Головуючий

Судді