КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7870/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Київ

Справа № 752/15868/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона», яка подана представником Кияницею Олесею Вікторівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» №192/32-к від 05 березня 2022 року «Про звільнення за прогули ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 з 05.03.2022 року на посаді інженера пункту централізованого спостереження Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона»;

- стягнути з Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 293 779,20 грн, з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.

В обґрунтування позову зазначав, що згідно з наказом Комунального підприємства «Муніципальна охорона» від 31 серпня 2021 року № 166-к був прийнятий на роботу. Підприємство реорганізовано в КО «Муніципальна охорона». Під час збройної агресії рф проти держави України, яка повномасштабно розпочалась 24 лютого 2022 року, позивач брав участь у заходах з оборони та уклав контракт добровольця територіальної оборони з Добровольчим формуванням Гатненської територіальної громади, про що було повідомлено відповідача. Однак, позивач все ж таки був звільнений 05 березня 2022 року за прогули без поважних причин. Звільнення вважає незаконним, оскільки невихід на роботу з 25 лютого 2022 року до 04 березня 2022 року був спричинений веденням воєнних дій в України і пов`язаними з цим обставинами, що не залежать від волі позивача і не можуть мати наслідком його звільнення з посади у зв`язку з прогулом.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» № 192/32-к від 05 березня 2022 року «Про звільнення за прогули ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 з 06 березня 2022 року на посаді інженера пункту централізованого спостереження Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона».

Стягнуто з Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 293 779,20 грн, з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.

Не погоджуючись з рішенням суду, Комунальна організація виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції встановив, що позивач був відсутній на роботі в період з 25 лютого 2022 року до 04 березня 2022 року. Ці обставини підтвердив позивач, та зафіксовано актами та службовими записками роботодавця. Судом було встановлено, що місцеперебування позивача в цей період було в селі Гатне, Фастівського району Київської області, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» від 22 грудня 2022 року № 309, село Гатне відсутнє в переліку місць, де проводились бойові дії.

Причина відсутності на роботі підтверджується тільки довідкою командира добровольчого формування Гатненської територіальної громади, яка не була надана відповідачу до звільнення позивача. Звертає увагу, що договір з ДФТГ укладений 07 березня 2022 року, тобто після звільнення позивача з займаної посади.

Наголошує, що судом першої інстанції не встановлювались дані, чи працював та чи отримував дохід позивач в період з 06 березня 2022 року до 06 березня 2023 року.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив правову природу заявленого позову, не в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неправильно встановив обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження чи оцінки, та прийшов до хибних висновків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва є законним та обґрунтованим, а доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі - безпідставні.

Вважає, що посилання відповідача на наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 є недоречним. Вказаний наказ прийнято 22 грудня 2022 року, а звільнення позивача відбулось 05 березня 2022 року, тобто за 9 місяців до його звільнення. Також вказаним наказом не визначено окремо райони, села та міста Київської області, де велись, чи не велись бойові дії.

Звертає увагу, що всі інші доводи, наведені в апеляційній скарзі відповідача, не містять обґрунтованих підстав для скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва.

В судовому засіданні представник відповідача Кияниця О.В. апеляційну скаргу підтримала, просила скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець порушив процедуру звільнення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання ним вимог КЗпП України щодо повідомлення позивача у будь-який спосіб про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці. Натомість роботодавцю було відомо про місце перебування та рід занять позивача станом на час звільнення.

Суд першої інстанції встановив на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що позивач не перебував на робочому місці з незалежних від його волі причин, а отже відповідно до приписів Конституції та трудового законодавства такі обставини виключають вину працівника. Такі обставини на переконання суду першої інстанції свідчили про незаконність звільнення позивача за прогул.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на такі обставини.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в том числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

У частині першій статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву», доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного супротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Документами, що підтверджують участь в територіальній обороні, є контракт добровольця територіальної оборони, типова форма якого затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84.

Такий правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах сформульований Верховним Судом у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 683/1255/22.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду інженера пункту централізованого спостереження КП «Муніципальна охорона» з 01 вересня 2021 року з окладом згідно штатного розпису, що вбачається з витягу з наказу № 166-К від 31 серпня 2021 року.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався.

01 березня 2022 року, 02 березня 2022 року, 03 березня 2022 року та 04 березня 2022 року комісією у складі трьох співробітників відповідача складено акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, в яких зазначено про те, що ОСОБА_1 до посадових осіб КО «Муніципальна охорона» з приводу невиходу на роботу не звертався, причини відсутності не відомі.

За змістом доповідної головного інженера-проектувальника технічних засобів охорони ОСОБА_4 від 03 березня 2022 року, позивач з 25 лютого 2022 року по 03 березня 2022 року був відсутній на робочому місці, інформація про обставини відсутності на робочому місці вказаного працівника не відома.

За змістом службової записки заступника начальника управління контролю Добриніна І. від 04 березня 2022 року, в телефонній розмові ОСОБА_1 повідомив, що перебуває вдома в селі Гатне Фастівського району Київської області та виконує завдання територіальної оборони Гатненської територіальної громади. Найближчим часом на роботу виходити не планує. Будь-які підтверджуючі документи щодо приналежності до сил територіальної оборони надати відмовився. Дату виходу на роботу не вказав.

05 березня 2022 року першим заступником директора з операційної діяльності КО «Муніципальна охорона» ОСОБА_5 видана довідка № 110-80/49 про те, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі в КО «Муніципальна охорона» в період з 25 лютого по 04 березня 2022 року без засвідчення поважних причин своєї відсутності.

Наказом Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» від 05 березня 2022 року № 192/32-к про звільнення за прогули ОСОБА_1 , інженера пункту централізованого спостереження 05 березня 2022 року звільнено за численні прогули без поважних причин згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: довідка про відсутність на роботі від 05.03.2022 №110-80/49.

За змістом довідки від 17 липня 2023 року № 223, виданої командиром добровольчого формування Гатненської територіальної громади ОСОБА_6, позивач у період з 24 лютого 2022 року до 07 березня 2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення, інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в селі Гатне Фастівського району Київської області.

07 березня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючі усі права, свободи, гарантії закріплені Конституцією України, Кодексом законів про працю України, відповідно до Закону України «Про основи національного супротиву» від 27 січня 2022 року та положення про добровольчі формування територіальних громад, затверджене постановою КМУ від 29 грудня 2021 року № 1449.

Пунктом 3 контракту встановлено, що на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 Кодексу законів про працю України.

За змістом статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу (ст. 140 КЗпП України).

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Приписи статті 147 КЗпП України визначають, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як передбачено у статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

З огляду на імперативну вказівку норми закону щодо письмової форми пояснень порушника трудової дисципліни суд першої інстанції, встановивши відсутність в матеріалах справи доказів щодо виконання роботодавцем приписів статті 149 КЗпП України, а саме відібрання письмових пояснень від порушника трудової дисципліни, дійшов обґрунтованого висновку щодо порушення роботодавцем порядку застосування до працівника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Аналогічні висновки щодо визначення правової природи прогулу неодноразово формулював Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 522/142/20.

Так суд першої інстанції встановив, що у спірних правовідносинах відповідач-роботодавець, виявивши відсутність працівника на робочому місці, не вжив достатніх заходів відповідно до приписів статті 149 КЗпП України, не відібрав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення щодо причин відсутності.

Водночас, на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що в період з 24 лютого 2022 року до 05 березня 2022 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення, інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в селі Гатне Фастівського району Київської області.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що контракт добровольця територіальної оборони був укладений позивачем лише 07 березня 2022 року, тобто вже після звільнення, тому не може бути прийнятий до уваги, висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Типова форма контракту добровольця територіальної оборони була затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84, тобто станом на час звільнення позивач був позбавлений можливості укласти такого роду контракт та як наслідок довести поважність причин своєї відсутності на робочому місці за допомогою контракту , що підтверджує належне оформлення юридичного статусу добровольця територіальної оборони, з огляду на затвердження типової форми контракту лише 07 березня 2022 року.

Визнання доведеними обставин перебування позивача в лавах територіальної оборони виключно на підставі укладеного контракту поклало б на позивача надмірний тягар відповідальності внаслідок невизначеності його статусу в період до 07 березня 2022 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги інший належний та допустимий доказ на підтвердження юридичного статусу позивача як добровольця територіальної оборони.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано послався на наявну в матеріалах справи копію довідки від 17 липня 2023 року № 223, видану командиром добровольчого формування Гатненської територіальної громади ОСОБА_6, в якій службова особа, якій підпорядковувався позивач з 24 лютого 2022 року, підтвердила статус ОСОБА_1 як добровольця територіальної оборони, який виконував поставлені перед ним завдання щодо підвищення обороноздатності країни під час воєнної агресії рф.

Водночас, відповідач не надав до суду доказів на спростування відомостей у зазначеній довідці.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення шляхом звільнення за прогул.

Відповідно до статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає розрахунку відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за змістом якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 564/2797/19 роз`яснив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника було звільнено.

Суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що за умови доведеності незаконності звільнення позивача наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів надає оцінку тому, що кількість робочих днів за період вимушеного прогулу склала 260 днів, середньоденна заробітна плата позивача за два календарних місяці, які передували дню звільнення, складала 1129,92 грн, а також враховує, що суд не уповноважений в контексті принципу диспозитивності цивільного судочинства виходити за межі позовних вимог, в зв`язку з чим погоджується з обчисленою судом першої інстанції сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 293 779,20 грн.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та з наданою судом першої інстанції оцінкою доказам та обставинам справи, що не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності факту відсутності позивача на робочому місці без поважної причини та відсутності потреби у відібранні письмових пояснень за таких умов, а також посилання відповідача на неодноразові його спроби відібрати пояснення у позивача щодо причин відсутності на робочому місці, колегія суддів відхиляє, адже суд першої інстанції обґрунтовано вказав на відсутність будь-яких доказів в матеріалах справи щодо відібрання роботодавцем письмових пояснень.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази також вжиття роботодавцем всіх можливих заходів щодо з`ясування причин відсутності працівника, надсилання йому відповідних запитів за допомогою доступних засобів зв`язку тощо, а доводи щодо з`ясування таких обставин у телефонному режимі висновків суду не спростовують.

Доказами в матеріалах справи спростовуються також посилання апеляційної скарги на доведеність факту відсутності працівника на робочому місці без поважної причини, оскільки такі доводи зводяться до надання власної суб`єктивної оцінки доказам та обставинам справи, які були предметом дослідження суду першої інстанції, що не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. В той же час відповідач не довів порушення порядку надання доказів, їх недопустимості тощо.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона», яка подана представником Кияницею Олесею Вікторівною - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.