ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6410/24 Справа № 2-3228/11 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 2-3228/11

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»,

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «БМ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ», ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2024 року, яка постановлена суддею Черковим В.Г. в м. Селидове Донецької області, відомості щодо дати складення повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2023 року ТзОВ «Українська факторингова компанія» звернулось до суду з заявою про заміну сторони (стягувача) у виконавчому листі, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «БМ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф капітал факторинг», ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви вказано, що рішенням Ворошилівського районного суду м. Донецька від 01 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року.

26 жовтня 2018 року між АТ «БМ Банк» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року.

15 лютого 2022 року між ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року, відповідно до якого право грошової вимоги перейшло до ТзОВ «Українська факторингова компанія».

На підставі наведеного вище ТзОВ «Українська факторингова компанія» просило суд замінити стягувача у виконавчому листі, у виконанні рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 01 листопада 2011 року по справі № 2-3228/11 з ПАТ «БМ «Банк» на ТзОВ «Українська факторингова компанія» відносно ОСОБА_1 .

Крім того, просило видати дублікат виконавчого листа по справі та поновити строк для звернення їх до виконання, оскільки з відповіді Донецького ВДВС у Донецькому районі Донецької області вбачається, що у зв`язку із захопленням Ворошиловського районного відділу ДВС м. Донецька надати будь-яку інформацію по виконавчим провадженням не можливо.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2024 року в задоволенні заяви ТзОВ «Українська факторингова компанія», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «БМ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ», ОСОБА_1 , про заміну сторони виконавчого провадження, видачу виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Українська факторингова компанія», посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити заяву ТзОВ «Українська факторингова компанія» про заміну сторони виконавчого провадження, видачу виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що згідно відповіді ДВС, виконавчий лист було втрачено у зв`язку з початком АТО та перебування Ворошилівського ДВС в окупації. Крім того, постанова про повернення виконавчого листа стягувачу була винесена 10 листопада 2014 року, тобто вже після окупації м. Ворошилів, отже направити виконавчий лист на дату винесення постанови вже було неможливо.

Крім того, стягувачем ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» вживались дії щодо з`ясування місця перебування виконавчого листа, в матеріалах справи наявні запити до ВДВС від 11 грудня 2019 року, 01 грудня 2020 року, 05 серпня 2021 року, проте відповіді отримані не були.

Також апелянт зазначає, що у справі № 2-3228/11 Донецьким апеляційним судом 26 листопада 2020 року було ухвалено рішення, тому строк пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-3228/11 не закінчився.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, рішенням Ворошилівського районного суду м. Донецька від 01 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року.

26 жовтня 2018 року між АТ «БМ Банк» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року.

15 лютого 2022 року між ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 3/1/201207 від 20 грудня 2007 року, відповідно до якого право грошової вимоги перейшло до ТзОВ «Українська факторингова компанія».

Відмовляючи у задоволенні заяви ТзОВ «Українська факторингова компанія» про заміну сторони (стягувача) у виконавчому листі суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених вимог заявником не надано доказів на підтвердження оплати повної вартості прав вимоги за кредитним договором (платіжного доручення) на підставі Договору про відступлення прав вимоги, укладеного 15 лютого 2022 року між ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» та ТзОВ «Українська факторингова компанія», та з того, що вимога заявника щодо поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання задоволенню не підлягає, оскільки доказів на підтвердження поважності пропуску строку з 02 лютого 2014 року не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень і інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Відповідно до ч. 5 ст. 442 ЦПК України положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховним судом в справі №711/10368/2012 від 09 жовтня 2019 року сформовано правову позицію, за якою заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Окрім того, зазначено, що сплив строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання не позбавляє права стягувача на його заміну в зобов`язаннях, тому пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не є підставою для відмови в заяві про заміну сторони.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язнні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через воєвиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої сторони на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво заміна сторін чи третіх осіб (право попередників) іншою особою (правонаступником) у разі вибуття з процесу суб`єкта спірних чи встановлених судом правовідносин.

При процесуальному правонаступництві має місце перехід процесуальних прав та обов`язків під час процесу від однієї особи, яка була стороною або третьою особою у справі, до іншої, яка не брала участі у справі.

Основою процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальних правах та обов`язках. У цивільному праві воно поділяється на універсальне та сингулярне, коли правонаступництво відбувається щодо всіх прав та обов`язків суб`єкта цивільних відносин, а також коли стосується лише певної частини таких прав та обов`язків.

Процесуальне правонаступництво є завжди загальним щодо матеріального. Тобто у цивільному процесі до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки, не може бути половинчастого (часткового) правонаступництва.

Отже, вступаючи у процес, правонаступник має довести своє право на правонаступництво прав та обов`язків конкретного суб`єкта цивільних процесуальних правовідносин.

Зазначені обставини є істотними для висновку про настання чи не настання юридичного факту переходу прав вимоги від первісного кредитора до наступного кредитора.

На підтвердження заявлених вимог заявником не надано доказів на підтвердження оплати повної вартості прав вимоги за кредитним договором (платіжного доручення) на підставі Договору про відступлення прав вимоги, укладеного 15 лютого 2022 року між ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» та ТзОВ «Українська факторингова компанія».

Отже, правонаступником не доведено право на наступництво прав та обов`язків конкретного суб`єкта цивільних процесуальних правовідносин відносно боржника ОСОБА_1 , при цьому апелянт в апеляційній скарзі не посалається на неправильність вказного висновку суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. На цій стадії боржник вчиняє дії на виконання рішення суду добровільно або під примусом.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі.

Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується виконанням судового рішення або спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Заміна сторони виконавчого провадження протягом необмеженого строку, незалежно від того чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість «штучно» збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнувши законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку.

Такі дії можуть порушити принцип правової визначеності, який є одним з основоположних аспектів верховенства права. Отже, заміна стягувача його правонаступником після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, що не був поновлений судом, виключає можливість задоволення такої заяви.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17, від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13, від 30 липня 2019 року у справі № 5/128, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/2084/14-908/4066/14.

Згідно ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Вирішуючи питання щодо можливості поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання суд виходить із наступного. За загальним правилом ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням кредитором дій до заміни його правонаступником, переходить до правонаступника, тож правонаступник має довести, що пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання стався з причин, які є об`єктивно непереборними, і можуть бути визнані судом поважними. Відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Згідно положень частини 1 статті 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Щодо обґрунтованості наведених заявником підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання та відповідності таких обґрунтувань вимогам процесуального закону, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як убачається із усталеної практики Верховного Суду, що склалася з питань поновлення строків пред`явлення виконавчих листів до виконання, поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання є оціночною категорією і встановлюються у кожному конкретному випадку.

Поважними можна визнати ті причини, які не залежали від волі стягувача. Поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналізуючи викладене вище, оскільки оцінці суду на предмет поважності підлягають причини не пред`явлення стягувачем виконавчих листів до виконання, слід дійти висновку, що поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчих листів до виконання має існувати у межах встановленого законом строку, а не після його закінчення.

Установлений Законом строк для пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання покликаний забезпечити рівність процесуального становища сторін, адже боржник не може необмежений час знаходитися під загрозою процедур примусового виконання судового рішення, тож закон надав суду право продовжити вказаний строк і лише у тому разі, якщо причини пропуску вказаного строку суд визнає поважними. Цивільний процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Причини поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин та наданих заявником доказів на їх підтвердження. Отже, в кожному випадку суд з врахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені в обґрунтування заяви про відновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України). Сама по собі заміна стягувача у виконавчому проваджені не може бути поважною підставою поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Виходячи з норм чинного законодавства, саме на заявника покладається обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

При цьому, як первинний позивач, так і заявник, як правонаступник позивача, є юридичними особами, зокрема спеціальними суб`єктами - фінансовими компаніями, які зобов`язані забезпечити належну організацію роботи всіх своїх підрозділів, у тому числі й щодо контролю за судовими та виконавчими документами під час їх виконання в органах Державної виконавчої служби, не вживали дії щодо з`ясування місця перебування виконавчого листа.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування вимоги як підставу для поновлення строку зазначено, що первісним стягувачем ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» вживались дії щодо з`ясування місця перебування виконавчого листа, в матеріалах справи наявні запити до ВДВС від 11 грудня 2019 року, 01 грудня 2020 року, 05 серпня 2021 року, проте відповіді отримані не були. І лише після направлення запиту від 11 липня 2023 року заявником було отримано відповідь про втрату виконавчого листа по справі.

Натомість, з наявних в матерілах справи доказів вбачається, що строк пред`явлення виконавчих листів до виконання сплив 01 листопада 2014 року Заявник звернувся із заявою про його поновлення 14 вересня 2023 року.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виснову про те, що вимога щодо поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання задоволенню не підлягає, оскільки доказів на підтвердження поважності пропуску строку з 02 листопад 2014 року не надано.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: