КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 367/4187/14-ц

провадження № 22-ц/824/10109/2024

16 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства "Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради"про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради» до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 , ОСОБА_116 , ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_122 , ОСОБА_123 , ОСОБА_124 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , ОСОБА_130 , ОСОБА_131 , ОСОБА_132 , ОСОБА_133 , ОСОБА_134 , ОСОБА_135 , ОСОБА_136 , ОСОБА_137 , ОСОБА_138 , ОСОБА_139 , ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_143 ,

про скасування рішень ради та витребування земельних ділянок, за апеляційною скаргою керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року в складі судді Мерзлого Л. В.

встановив:

У липні 2014 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради» (далі - КП «Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради») до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_152 , ОСОБА_153 , ОСОБА_154 , ОСОБА_155 , ОСОБА_156 , ОСОБА_157 , ОСОБА_158 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 , ОСОБА_162 , ОСОБА_163 , ОСОБА_164 , ОСОБА_165 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 , ОСОБА_168 , ОСОБА_169 , ОСОБА_170 , ОСОБА_171 , ОСОБА_172 , ОСОБА_173 , ОСОБА_174 , ОСОБА_175 , ОСОБА_176 , ОСОБА_177 , ОСОБА_178 , ОСОБА_179 , ОСОБА_180 , ОСОБА_181 , ОСОБА_182 , ОСОБА_183 , ОСОБА_184 , ОСОБА_185 , ОСОБА_186 , ОСОБА_187 , ОСОБА_188 , ОСОБА_189 , ОСОБА_190 , ОСОБА_191 , ОСОБА_192 , ОСОБА_193 , ОСОБА_194 , ОСОБА_195 , ОСОБА_196 , ОСОБА_197 , ОСОБА_198 , ОСОБА_199 , ОСОБА_200 , ОСОБА_201 , ОСОБА_200 , ОСОБА_202 , ОСОБА_203 , ОСОБА_204 , ОСОБА_205 , ОСОБА_206 , ОСОБА_207 , ОСОБА_208 , ОСОБА_209 , ОСОБА_210 , ОСОБА_211 , ОСОБА_212 , ОСОБА_213 , ОСОБА_214 , ОСОБА_215 , ОСОБА_216 , ОСОБА_217 , ОСОБА_218 , ОСОБА_219 , ОСОБА_220 , ОСОБА_221 , ОСОБА_222 , ОСОБА_223 , ОСОБА_224 , ОСОБА_225 , ОСОБА_226 , ОСОБА_227 , ОСОБА_228 , ОСОБА_229 , ОСОБА_230 , ОСОБА_231 , ОСОБА_232 , ОСОБА_233 , ОСОБА_234 , ОСОБА_235 , ОСОБА_236 , ОСОБА_237 , ОСОБА_238 , ОСОБА_239 , ОСОБА_240 , ОСОБА_241 , ОСОБА_242 , ОСОБА_243 , ОСОБА_244 , ОСОБА_245 , ОСОБА_246 , ОСОБА_247 , ОСОБА_248 , ОСОБА_249 , ОСОБА_250 , ОСОБА_251 , ОСОБА_252 , ОСОБА_253 , ОСОБА_254 , ОСОБА_255 , ОСОБА_256 про скасування рішень ради та витребування земельних ділянок.

Позов мотивований тим, що за результатами перевірки прокуратурою законності використання земель лісового фонду на території Бучанської міської ради встановлено, що рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» землі, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа, вкриті деревною рослинністю (крім наданих у власність чи користування) в межах Бучанської селищної ради, віднесено до земель житлової та громадської забудови і зараховано їх землями запасу. Деревну рослинність, зазначену в пункті 1 цього рішення, віднесено до категорії зелених насаджень у межах селища й догляд за зеленими насадженнями покладено на Бучанську лісогосподарську установу. За результатами перевірки встановлено, що земельні ділянки лісового фонду, які рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року віднесені до земель житлової та громадської забудови, перебували у користуванні Бучанської лісогосподарської установи Київського обласного житлово-комунального управління на підставі плану лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року і таксаційного опису Бучанської лісної дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року. З інформації Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 21 жовтня 2003 року № 61- 665 за результатами розгляду запиту Ірпінської міської ради з приводу переведення земель лісового фонду Ірпінського регіону до земель житлової та громадської забудови відомо, що Бучанський лісгосп (в подальшому Бучанська лісогосподарська установа) організований в 1954 році згідно з наказом Міністерства сільського господарства на базі Бучанського лісництва Київського відділу комунального господарства на загальній площі 4461 га. До його складу ввійшли вісім лісових дач, у тому числі Бучанська площею 890 га.

За результатами перевірки встановлено, що при прийнятті вказаного рішення Бучанська селищна рада допустила ряд істотних порушень земельного та лісового законодавства, зокрема статей 7, 8, 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), статей 20, 21, 116, 118, 123, 141, 149, 151 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Рішенням Київської обласної ради від 22 жовтня 2004 року № 219-17-ІV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено межі населеного пункту смт Буча, розроблені ДП «Київський науково-дослідний та проєктний інститут землеустрою». Відповідно до рішення Київської обласної ради від 22 жовтня 2004 року загальна площа смт Буча становить 2 658,1362 га. До цієї площі увійшли землі, які раніше рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV віднесено до земель житлової та громадської забудови і зараховано їх землями запасу, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа.

Таким чином, до прийняття Київською обласною радою 22 жовтня 2004 року рішення, яким встановлено межі смт Буча, земельні ділянки, цільове призначення яких змінено спірним рішенням від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV, знаходились поза межами населеного пункту, і Бучанська селищна рада відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України не мала повноважень ними розпоряджатись.

Крім того, після встановлення рішенням Київської обласної ради від 22 жовтня 2004 року меж смт Буча спірні землі мали би залишатись у державній власності, хоча і були включені в межі населеного пункту.

Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV прийняте за відсутності згоди державного органу лісового господарства області та за відсутності відповідного проєкту землеустрою.

У подальшому в період з 2006 до 2012 року Бучанська міська рада прийняла ряд рішень про відведення земельних ділянок загальною площею 14,0455 га у власність третіх осіб.

Враховуючи викладене, заступник прокурора Київської області просив визнати недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови», визнати недійсними рішення Бучанської міської ради про відведення цих земельних ділянок загальною площею 14,0455 га у власність третім особам, а також витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 14,0455 га, кадастровий номер :01:059:0321, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, позов задоволено.

У липні 2017 року представник ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_257 , - адвокат Залюбовська І. К. звернулася до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що існують істотні для справи обставини, які не були і не могли бути відомі суду на час її розгляду та які підтверджують правомірність прийняття Бучанською селищною радою рішення від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Так, співтовариство «Юридичний відділ Бучанської міської ради Київської області» 03 липня 2017 року у мережі «Фейсбук» розмістило публікацію, в якій було вказано, що під час проведення ремонтних робіт в приміщеннях Бучанської міської ради, які тривалий час не використовувались, серед тисяч документів виявлено «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской області» 1961 року. Встановлено, що смт Буча у той час за адміністративно-територіальним розподілом входило до Києво-Святошинського району, і знайдені матеріали містять відомості про площу селища станом на 1961 рік та детальний опис його меж.

Серед знайдених документів виявлено рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року № 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», згідно з яким затверджено результати обліку земель Києво-Святошинського району на 01 листопада 1961 року, затверджено зміни в площах ділянок окремих землекористувачів відповідно до додатка 1. На схематичній карті меж землекористувачів Києво-Святошинського району, яка є невід`ємною частиною вказаної земельно-технічної документації, територія смт Буча позначена цифрами «9» та «9-2». Вбачається, що територія смт Буча становила 894 га. Навіть без спеціальних досліджень у сфері землеустрою видно, що територія Бучанської дачі площею 890 га (щодо якої виник спір) повністю накладається на межі населеного пункту і беззаперечно доводить, що 890 га, принаймні з 1961 року, розташовані в межах селища Буча. В додатку 1 до рішення ця територія вказується як «город Буча », а не як «ліс 1-ї категорії» чи навіть «Бучанська лісова дача».

Також, у приміщеннях Бучанської міської ради було знайдено в оригіналі документацію щодо обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району 1975 року. З картографічного матеріалу, який доданий до цієї документації, відомо, що територія площею 890 га Бучанської дачі і є м. Буча.

За результатами досліджень Київського науково-дослідного та проєктного інституту землеустрою щодо відновлення координат поворотних точок меж АДРЕСА_1 , які існували у період 1993-2003 років, встановлено, що територія АДРЕСА_1 у вказаний період становила 923,5469 га, територія колишньої Бучанської дачі площею 890 га знаходиться у центрі населеного пункту - селища Буча, була і залишається його невід`ємною частиною.

Наведені документи спростовують те, що 890 га знаходились за межами м. Буча, а отже, й існування лісу 1-ї категорії державної форми власності. Спірні 890 га входили до меж м. Буча, а тому Бучанська селищна рада прийняла законне рішення № 71/1-4-ХХІV, що спростовує висновки Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа і до якої також входить земельна ділянка, яка є предметом спору, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, а тому Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу Київської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

24.08.2023 керівник Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства "Бучанське управління житлово-комунального господарства Бучанської міської ради" звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що існують істотні для справи обставини, які не були і не могли бути відомі суду на час її розгляду.

Зазначив, що 10 та 11 серпня 2023 року прокуратурою Київської області від Державного архіву Київської області та Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України отримано фактичні дані, які вказують на істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були відомі на час розгляду справи.

Так, Центральним державним архівом надано Постанову Президії Верховної Ради Української РСР від 04.09.1956 року "Про передачу деяких питань адміністративно-територіального поділу на вирішення виконавчих комітетів обласних рад депутатів трудящих" (що діяла станом на 1961 та подальші роки). Пунктами "б" і "г" вказаної постанови передбачено, що зміна меж селищ міського типу, утворення нових, об`єднання, перейменування селищних рад - віднесено до виключної компетенції виконкомів обласних рад.

Тим самим спростовується висновок суду щодо визначення меж селища Буча на момент виникнення спірних правовідносин уповноваженим органом - виконкомом Києво-Святошинської районної ради на підставі "Дела по учету земель графическим способом Киево-Святошинский район Киевская область" від 1961 року, оскільки такі повноваження мав виключно виконком Київської обласної ради. Отже, із виявленого документа слідує, що станом на 1961-62 роки належним чином визначені адміністративні межі селища Бучі були відсутніми.

Також, із наданого Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 28.06.1965 року "Про порядок найменування і перейменування областей, районів, міст та інших населених пунктів і вирішення деяких питань адміністративно-територіального поділу в Українській РСР" (що діяв станом 1965 та подальші роки) вбачається, що віднесення населених пунктів до категорії селищ міського типу і зміна їх меж проводиться виконкомами обласних рад. Вказане також вказує на помилкове посилання суду на "Справу по обліку земель Києво-Святошинського району Київської області графічним способом" від 1975 року, яка взагалі ніким затверджена не була, і тим більше виконкомом Київської обласної ради. Таким чином додатково підтверджено ту обставину, що станом на 1975 рік адміністративні межі селища Бучі належним чином визначені не були.

Крім того, Державним архівом Київської області надано "Програму розвитку лісового господарства Київської області на період до 2015 року "Ліси Київщини", затверджену рішенням Київської обласної ради від 25.01.2001 №263-15-ХХІІІ. Згідно з вказаними матеріалами, за обліковими даними станом на 01.01.1996 Лісовий фонд області становив 745,9 тис. га і знаходився у користуванні, в тому числі Бучанського комунального лісгоспу управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації площею 4,2 тис. га. Саме в ці 4,2 тис. га входила і Бучанська Лісова дача площею 890 га. Посилання на Бучанський лісгосп, як на законного лісокористувача з догляду та обслуговування Лісового фонду, наведено, зокрема, у розділі 2 "Ліси та лісове господарство Київщини в сучасних умовах", таблиці 3 "Рубки догляду за Лісом", таблиці 4 "Освітлення насаджень, таблиці 5 "Прочищення насаджень", таблиці 7 "Відновлення Лісів та лісорозведення в Лісовому фонді", таблиці 8 "Заготівля лісового насіння", таблиці 9 "Вирощування стандартних сіянців", таблиці 13 "Захист Лісів від шкідників та хвороб". Додатково звертає увагу на те, що якщо для інших лісгоспів буди дозволені "Рубки головного користування", то в межах Бучанської лісової дачі вони не передбачені взагалі за весь період з 1971 року згідно таблиці 6.

Отже, із наведеного вбачається, що на момент прийняття Бучанською селищною радою рішення від 25.06.2002 №71/1-4ХХІУ в межах Бучанської лісової дачі існував ліс державної форми власності, та існувало спеціалізоване лісогосподарське підприємство - Бучанський лісгосп, яке було землекористувачем спірної земельної ділянки.

Фактичні дані, отримані з державних архівів 10 та 11 серпня 2023 року, існували на час розгляду справи №367/4187/14-ц, однак не могли бути відомі Кабінету Міністрів України та прокурору на час її розгляду, оскільки отримані лише у серпні поточного року прокурором в ході здійснення представницької функції. Разом з тим, дані новоявлені обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки їх врахування судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року в задоволенні заяви керівника Київської обласної прокуратури про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

26.03.2024 керівник Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та позов прокурора задовольнити.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і наявним у справі доказам, оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Посилається на ті підстави, що судом першої неправильно оцінено докази прокурора та лише формально зазначено, що наведені у заяві обставини не є нововиявленими, без надання їм будь-якої правової оцінки.

Щодо дотримання строків на подання заяви про перегляд рішення за новиявленими обставинами зазначив, що звернення ОСОБА_259 , про які зазначено в оскаржуваній ухвалі, не можуть бути ані джерелами будь-яких доказів, ані свідченням про обізнаність прокурора про існування тих чи інших обставин.

Прокурору достовірно стало відомо про існування підстав для перегляду рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року за нововиявленими обставинами лише після отримання в установленому законом порядку інформації у вигляді оригіналів листів Державного архіву Київської області та Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України із засвідченими ними копіями матеріалів у серпні 2023 року.

Натомість, самі по собі звернення ОСОБА_259 містили тільки припущення про існування вказаних обставин, які потребували вивчення і були перевірені в передбачений законом спосіб. Вказані звернення не відповідають вимогам встановленим для письмових доказів, та вони не могли бути підставою для подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами раніше, ніж її було подано.

Судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано положення Лісового, Земельного, Цивільного кодексів України, та безпідставно не враховано обставини, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення, які не можуть надаватись у приватну власність та перебували і перебувають у державній власності, а Бучанська селищна рада перевищивши свої повноваження і порушенням закону, без розпорядження та поза волею уповноваженого державного органу, за відсутності згоди органу лісового господарства, без відповідного проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення прийняла рішення про віднесення земель лісового фонду державної форми власності до земель житлової та громадської забудови, що обмежило право Кабінету Міністрів України на судовий захист порушених інтересів держави і, загалом, Українського народу, який є згідно зі ст.13 Конституції України власником землі та інших природних ресурсів, що знаходяться в межах території України.

Судом першої інстанції, виключно на підставі припущень, за відсутності на те законних підстав, прийнято оскаржуване рішення не на користь суспільства - Українського народу, а в інтересах приватної особи, яка законно набути спірну земельну ділянку лісового фонду в порядку, визначеному земельним, лісовим законодавством, не могла.

26.06.2024 через систему "Електронний суд" представник Бучанської міської ради - адвокат Галдецька Ю. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року без змін.

Посилається на те, що обставини, на які посилається прокурор посилається як на нововиявлені, були опубліковані, оприлюднені та містилися у відкритому доступі.

Звертає увагу, що у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року відсутній висновок щодо визначення меж селища Буча на момент виникнення спірних правовідносин уповноваженим органом - виконкомом Києво-Святошинської районної ради на підставі «Дела по учету земель графическим способом Киево-Святошинский район Киевская область» від 1961 року, а аргументи прокурора зводяться до перекручування та викривлення обставин, встановлених судом, та вільного трактування встановлених обставин та норм закону, що застосовувався до спірних правовідносин.

З аналізу «Програми розвитку лісового господарства Київської області на період до 2015 року «Ліси Київщини», затвердженої рішенням Київські обласної ради від 25.01.2001 №263-15-ХХІІІ, слідує, що даний документ не містить інформації щодо меж землекористування, так званим, Бучанським лісгоспом, це не є документ лісовпорядної чи містобудівної документації, оскільки не містить інформації щодо координат, інших кількісних та якісних характеристик земель.

Дана програма не спростовує висновки суду, зроблені в рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року.

Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні представник Київської обласної прокуратури - прокурор Стовбчатий А. Ю. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники Комунального підприємства "Буча сервіс" Бучанської міської ради - адвокат Бєляков М. С. , Бучанської міської ради - адвокат Галдецька Ю. В. та Шаправський Т. О. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа - ОСОБА_178 надіслала до суду заяву з проханням розглядати справу в її відсутність.

Представник Кабінету Міністрів України в судове засідання не з`явивсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.1 т.6).

Інші учасники справи також повідомлялись судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про поважність причин неявки не повідомили, їх неявка не перешкоджає розгляду даної справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), п. 61). Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти росії» («Ryabykh v/ russia»), п. 52), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2016 року у справі «Устименко проти України», п. 46).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Порядок перегляду судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільних справах врегулювано главою 3 розділ 5 ЦПК України.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Відповідно до положень статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості надати цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи на думку колегії суддів не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, Київська обласна прокуратури посилається на наступні обставини, які не були і не могли бути відомі заявнику на час ухвалення рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року, зокрема:

- постанову Президії Верховної Ради Української РСР від 04.09.1956 року "Про передачу деяких питань адміністративно-територіального поділу на вирішення виконавчих комітетів обласних рад депутатів трудящих" // публікація здійснена у Відомостях Верховної Ради Української РСР, 1956, №8 (5 листопада), стаття 138. с. 223//;

- Указ Президії Верховної Ради Української РСР від 28.06.1965 року "Про порядок найменування і перейменування областей, районів, міст та інших населених пунктів і вирішення деяких питань адміністративно-територіального поділу в Українській РСР" //публікація здійснена у Відомостях Верховної Ради Української РСР, 1965, №28 (9 липня), стаття 457, с. 525-532//.

Заявник зазначав, що вказані документи 10 серпня 2023 року надійшли йому з Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України на запит Київської обласної прокуратури від 08.08.2023 вх.№1320 (а.с.20 т.1).

Надаючи оцінку вказаним документам, як нововиявленим обставинам по справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нормативно-правові акти, які до того ж були опубліковані у Відомостях Верховної Ради Української РСР, не можуть бути нововиявленими обставинами в розумінні ст. 423 ЦПК України.

При цьому судом першої інстанції правильно враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 30 червня 2020 року (справа № 19/028-10/13) про те, що підставою перегляду рішення за нововиявленими обставинами є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Вказані нормативні акти не можуть бути доказами по справі, тим більше, що вони були доступні Київській обласній прокуратурі на час розгляду справи по суті пред`явленого позову. Прокурор не довів, що він не міг обґрунтувати свої позовні вимоги, посилаючись на вказані нормативні акти, які перебували в загальному доступі та офіційно були опубліковані у Відомостях Верховної Ради Української РСР, та що це могло б призвести до іншого результату судового розгляду.

Щодо посилання заявника на інші нововиявлені обставини в даній справі.

Так, рішенням п`ятнадцятої сесії Київської обласної ради двадцять третього скликання від 25 січня 2001 року було затверджено Регіональну програму розвитку лісового господарства Київської області на період до 2015 року "Ліси Київщини" (а.с.33 т.1).

Відповідно до змісту вказаної Регіональної програми розвитку лісового господарства Київської області, за обліковими даними станом на 01.01.1996 лісовий фонд області знаходився у користуванні, в тому числі, Бучанського комунального лісгоспу управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації площею 4,2 тис. га.

Вказана Регіональна програма не є достатнім доказом, що спростовує висновок суду про те, що земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа і до якої також входить земельна ділянка, яка була предметом спору, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала.

Відповідно до розрахунку розсилки рішень п`ятнадцятої сесії Київської обласної ради двадцять третього скликання від 25 січня 2001 року №263-15-ХХІІІ, вказане рішення було надіслано до відома після його ухвалення, в тому числі і Прокуратурі області (а.с.76 т.1).

Системний аналіз заяви, доданих до неї документів з огляду на зазначені вище норми права дає підстави для висновку, що наведені Київською обласною прокуратурою, яка діє в інтересах держави в особі, зокрема Кабінету Міністрів України, обставини, не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки: зазначені обставини існували на час розгляду справи і заявник, за умови належної реалізації своїх процесуальних прав, в ході розгляду справи не був позбавлений можливості отримати зазначену інформацію; заявником не доведено факту неможливості подати відповідні докази під час розгляду справи.

Згідно листа Державного архіву Київської області від 11.08.2023 №01-43/1562, копію рішення Київської обласної ради ХХІІІ скликання від 25 січня 2001 року "Про затвердження Регіональної програми розвитку лісового господарства Київської області на період до 2015 року "Ліси Київщини" було надіслано Київській обласній прокуратурі (а.с.19 т.1).

Датою відкриття нововиявлених обставин заявник вважає саме цю дату - 11.08.2023.

Судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Враховуючи те, що рішення п`ятнадцятої сесії Київської обласної ради двадцять третього скликання від 25 січня 2001 року №263-15-ХХІІІ надсилалось Прокуратурі області, даний документ є у відкритому доступі, текст програми та рішення розміщено на офіційному веб-сайті Київського обласного та по м. Києві управління лісового та мисливського господарства, про обставини, які містила Регіональна програма розвитку лісового господарства Київської області, заявник міг знати на час розгляду судом даної справи, але не повідомив про це суду.

Зазначені заявником обставини не спростовують фактичні дані, покладені в основу рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року, не впливають на правильність цього судового рішення та не мають істотного значення для правильного вирішення спору. Такі обставини не є нововиявленими, а тому не можуть бути підставою для перегляду вказаного судового рішення.

З огляду на це, колегія суддів Київського апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягала.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 423, 424 ЦПК України апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.08.2024.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук