УХВАЛА

02 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 504/1939/21

провадження № 61-8692 ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивувала тим, що вона у 1993 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який в 2007 році було розірвано. В період шлюбу ОСОБА_3 було подаровано спірну квартиру, яку він у 2016 році подарував на підставі договору дарування своїй дочці від першого шлюбу ОСОБА_5 . Вважає, що з 1997 року вона з родиною почала проживати у спірній квартирі та добросовісно нею заволоділа і більше 23 років безперервно проживає в ній.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

14 червня 2024 рокудо Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на вказані судові рішенняпісля закінчення строку на касаційне оскарження, у якій просила їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови отримала 16 травня 2024 року. Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, заявник у розумний інтервал часу після отримання копії постанови суду апеляційної інстанції звернулася з касаційною скаргою, вважаємо за можливе його поновити.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 червня 2024 року про залишення касаційної скарги без руху, заявник надала докази про звільнення від сплати судового збору в силу вимог закону (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування положень статті 344 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірна квартира з 1997 року була подарована ОСОБА_3 і тому належала останньому як його особиста приватна власність. У 2016 році спірна квартира подарована ОСОБА_3 своїй дочці ОСОБА_2 . ОСОБА_1 яка проживала і проживає у спірній квартирі достовірно знала, що вона належить не їй, а іншим власникам. Отже, сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20.

Доводи касаційної скарги про добросовісність заволодіння спірним нерухомим майном, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона достовірно знала, що ця квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договорів дарування. Сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у вказаних заявником постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у цих постановах також зроблено висновок про відсутність правових підстав для набуття права власності за правилами статті 344 ЦК України.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 06 травня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара