Провадження № 2/205/767/24
24 липня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,
АТ КБ «Приватбанк» 29 вересня 2023 року звернулось до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором б/н від 31 березня 2008 року в розмірі 114 658,85 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 31 березня 2008 року. Позичальнику було відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт, надано кредитну картку для користування кредитним картковим рахунком, а розмір кредитного ліміту в подальшому збільшено до 8 200,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши можливість позичальнику розпоряджатись кредитними коштами на умовах договору та в межах кредитного ліміту, а позичальник свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконала. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, а спадкоємцем, який постійно проживав разом з нею на час відкриття спадщини є відповідач, у зв`язку з чим, 11 липня 2020 року банком було направлено претензію кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори, а 08 березня 2023 року направлено лист-претензію до спадкоємця позичальника відповідача у справі.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від відповідача не надходило.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву № б/н від 31 березня 2008 року, у якій підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, а позичальнику надано в користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 8 200,00 грн. (а.с. 30-42).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором № б/н від 31 березня 2008 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , станом на 31 грудня 2019 року становила 114 658,85 грн., з яких: 7 926,98 грн. заборгованість за тілом кредиту; 18 224,26 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 88 507,61 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 8-18).
З виписки за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_3 користувалась кредитними коштами (а.с. 19-28).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 47).
Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
За змістом вказаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
14 липня 2020 року позивачем було направлено претензію кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори в порядку ст. 1281 ЦК України за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3 (а.с. 75-76).
Крім того, банком 03 березня 2023 року було направлено претензію ОСОБА_4 щодо його обов`язку сплатити заборгованість у сумі 114 658,85 грн. (а.с. 51-52).
Разом з тим, заборгованість відповідачем не погашена.
Зі спадкової справи № 429/2020, заведеної після смерті ОСОБА_3 , вбачається, що відповідач до нотаріуса із заявою про прийняття або відмову від спадщини не звертався, а спадкова справа відкрита на підставі претензії кредитора (а.с. 75-83).
За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з положеннями п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно із ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надано роз`яснення, що з урахуванням положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зазначені положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.
Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано лише копії паспортів позичальника та відповідача, з яких вбачається, що останні були зареєстровані за однією адресою проживання, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 43-46).
Разом з тим, як вбачається з відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20 жовтня 2023 року № 6/5-4742 за адресою: АДРЕСА_2 (колишня назва АДРЕСА_1 ) станом на 17 жовтня 2017 року зареєстровано: ОСОБА_5 , зареєстрована з 14 лютого 2003 року по теперішній час; ОСОБА_3 , зареєстрована з 27 липня 1987 року по 10 листопада 2017 року (а.с. 73).
При цьому, слід зазначити, що зареєстроване місце проживання відповідача та позичальника за однією адресою не є безумовним доказом того, що відповідач дійсно проживав разом з позичальником, та є особою, яка відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті позичальника.
Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 (за законом чи заповітом), а також, що він постійно проживав за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини.
Крім того, не з`ясовано дійсне коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Позивачем також не було надано суду підтверджень факту ухилення відповідача від прийняття спадщини чи отримання ним свідоцтва, та доказів того, що вимога кредитора була отримана відповідачем і залишилася без відповідного реагування.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Позивач, пред`являючи позов про стягнення боргу з відповідача, не надав суду жодних доказів, відомостей щодо прийняття відповідачем спадщини, складу спадкового майна, його вартості або оцінки, з обґрунтованим клопотанням про витребування вказаних доказів до суду не звертався.
Оскільки позивачем не було доведено, що відповідач є спадкоємцем позичальника, а також не надано документальних підтверджень щодо наявності спадкового майна, одержаного у спадщину, та його вартості, а також доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно, відтак, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 11, 25, 15-16, 509, 525-526, 1216-1218, 1220, 1281-1282 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 82, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 280, 282-284, 289, 354 ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Н.В. Басова