К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року місто Київ

справа № 372/980/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/1071/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Висоцької Г.В. від 13 липня 2023 рокуу справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Міський житловий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Міський житловий центр» (далі - ТОВ «МЖЦ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що ТОВ «МЖЦ» є суб`єктом господарювання, що проводить діяльність в галузі надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та послуг з управління багатоквартирним будинком на території Обухівської міської ради. Вказувало, що 11 грудня 2013 року сторони уклали договір про надання житлово-комунальних послуг. Відповідачка є власником квартири АДРЕСА_1 , отримує послуги з управління багатоквартирним будинком в повному обсязі, проте з березня 2017 року не виконує зобов`язання з їх оплати, що призводить до порушення права позивача на своєчасне та повне отримання плати за надані послуги. Відповідачці неодноразово направлялись претензії-попередження з пропозицією оплатити борг в повному обсязі або укласти договір про реструктуризацію боргу та попередження про звернення позивача до суду для захисту своїх порушених прав.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та послуг з управління багатоквартирним будинком, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у загальному розмірі 39 718 грн (з яких сума основного боргу - 17 847,42 грн, три проценти річних - 3 303 грн та інфляційні втрати - 16 344,24 грн), а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 684 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року позов ТОВ «МЖЦ»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МЖЦ» заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за період з 1 січня 2019 року до 31 травня 2023 рік в розмірі 11 867,70 грн, три відсотки річних простроченої суми заборгованості в розмірі 1 571 грн, інфляційні нарахування в розмірі 6 774,38 грн, а також частину сплаченого судового збору в розмірі - 1366,15 грн, а всього 21 579, 23 грн.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач вчасно та в повному обсязі надає послуги з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та управління багатоквартирним будинком, проте відповідачка з березня 2017 року не виконує свій обов`язок з оплати таких послуг.

Надаючи оцінку заяві ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначив, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Разом із тим, суд прийняв до уваги, що 17 грудня 2021 року видано судовий наказ про стягнення із відповідачки заборгованості на користь позивача за період з 1 травня 2018 року до 30 квітня 2021 року. 21 липня 2022 року судовий наказ скасовано. Частинами 2, 3 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Суд зазначив, що судовий наказ відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист на стягнення боргу може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 21 січня 2015року у справі № 6-214цс14 та Верховного Суду у справі № 16-13753св18 у постанові від 23 травня 2018 року.

Тому місцевий суд уважав, що позовна давність не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло

3 роки. Відтак позивач має право на стягнення заборгованості за період з 1 січня 2019 року до 31 травня 2023 року. Визначаючи період стягнення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відсутні докази на підтвердження дати звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, то суд може обрахувати період стягнення виключно з дати ухвалення судового наказу, виданого Обухівським районним судом Київської області в грудні 2021 року. Тому початок обліку строку нарахування заборгованості за відповідачкою із врахуванням переривання перебігу позовної давності слід рахувати із місяця наступного після того, в якому був ухвалений судовий наказ, тобто з 1 січня 2019 року.

Визначаючи тариф на житлово-комунальні послуги, суд погодився з позицією відповідачки та вважав за необхідне використати тариф 4,25 грн/м? для розрахунку заборгованості відповідно до рішення Обухівської міської ради №312 від 7 червня 2018 року, оскільки інших належних та допустимих доказів на підтвердження зміни тарифу позивач не надав.

На переконання суду, розрахунок заборгованості має виглядати так: кількість місяців, за які виникла заборгованість - 52 місяці (з 1 січня 2019 року до 31 травня 2023 року) * тариф (4,25 грн/м?) * 53,7 м? (загальна площа квартири), що дорівнює 11 867,70 грн.

З огляду на те, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, то вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи викладене, місцевий суд уважав за доцільне стягнути з відповідачки інфляційні втрати з 1 січня 2019 року по травень 2023 року включно, що становить 6774,38 грн і 3% річних у сумі 1 571 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково, стягнувши з відповідачки суму основної заборгованості в розмірі 8 844,14 грн, 3% річних у розмірі 403,04 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 356,64 грн та судовий збір у сумі 830,70 грн, а всього - 12 434,52 грн.

Посилається на те, що суд першої інстанції, вирішуючи заяву відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, помилково констатував переривання позовної давності внаслідок подання ТОВ «МЖЦ» заяви про видачу судового наказу, застосувавши неактуальну правову позицію Верховного Суду України, а не останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду. За розрахунком відповідачки сума заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, яка підлягає до стягнення, становить 8 844,14 грн за період з березня 2020 року до травня 2023 року, тобто за останні 3 роки перед зверненням до суду з цим позовом.

Оскільки основна сума заборгованості обрахована судом помилково з огляду на помилкове визначення періоду заборгованості, то передбачені статтею 625 ЦК України виплати теж підлягають перерахуванню. Крім того, зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати слід обраховувати за кожним щомісячним платежем окремо, а не на всю суму заборгованості.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У вересні 2023 року від позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «МЖЦ» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що місцевий суд правильно встановив факт переривання позовної давності з огляду на звернення позивача до суду за видачею судового наказу. Крім того, акцентує на тому, що позивачка в червні 2020 року частково погасила заборгованість, тобто частково визнала борг, що є окремою підставою для переривання позовної давності.

З приводу визначених судом тарифів житлово-комунальних послуг вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем документи про зміну тарифів управителем будинку, однак у зв`язку з відсутністю фінансування позивач рішення суду в цій частині вирішив не оскаржувати та погодитись з ним.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 6 вересня 2011 року № 911 «Про визначення виконавця послуг з управління багатоквартирними жилими будинками та іншими спорудами на території Обухівської міської ради» та рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 6 листопада 2012 року №1166 «Про визначення виконавця послуг з управління групою будинків і споруд та утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на території Обухівської міської ради» виконавцем таких послуг є ТОВ «МЖЦ».

Згідно з пунктом 2 рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 5 лютого 2013 року № 134 «Про погодження тарифів на послуги з управління групою будинків і споруд, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на території Обухівської міської ради» погоджено перелік основних послуг та робіт з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідачці ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССО №561613, загальний розмір площі квартири 53,7 м?.

11 грудня 2013 року ТОВ «МЖЦ» та ОСОБА_1 уклали договір про надання житлово-комунальних послуг.

Рішенням Обухівської міської ради №312 від 7 червня 2018 року встановлено тариф щодо послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на рівні 4,25 грн за 1 м? площі квартири.

Згідно з актом про фактичне місце проживання від 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надають позивачем своєчасно та у повному обсязі. В свою чергу відповідачка житлово-комунальними послугами користується в повній мірі, жодних претензій, щодо, якості та кількості наданих послуг не надавала, однак з березня 2017 року її не оплачує.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII ).

Статтею 1 Закону врегульовано, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належить, зокрема, послуга з управління багатоквартирним будинком.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VI1I передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Згідно пункту 10 статті 7 Закону співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила).

Згідно з пунктом 7 зазначених Правил власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За правилами частини 4 статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також

нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Установивши, що відповідачка з березня 2017 року не сплачує вартість отриманих нею послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та послуг з управління багатоквартирним будинком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачкою законних прав та інтересів позивача.

В апеляційній скарзі відповідачка не заперечує обставин несплати нею житлово-комунальних послуг, проте наводить доводи щодо пропуску позовної давності, яким, на її переконання, місцевий суд дав неналежну оцінку.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3,4 статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1,5 статті 261 ЦК України).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховується щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1, 2 статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Дійшовши висновку про переривання позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що в грудні 2021 року видано судовий наказ про стягнення з відповідачки частини заборгованості, який у подальшому було скасовано. При цьому суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 відступила від вказаного висновку, зазначивши, що наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною 2 статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини 2 статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про переривання позовної давності з підстав подання позивачем заяви про видачу судового наказу.

Обставину часткового погашення відповідачкою заборгованості у червні 2020 року позивач належними та допустимими доказами не довів, а відповідачка проти вказаної обставини категорично заперечувала.

Водночас слід зауважити, що частиною 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» установлений карантин на всій території України з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020.

У подальшому зазначений строк карантину неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та скасований лише 30 червня 2023 року.

Тобто, з 12 березня 2020 року і до скасування карантину строки звернення до суду продовжені Законом, а тому позивач мав право на стягнення всіх несплачених відповідачкою комунальних платежів, про які він просив у позовній заяві: з березня 2017 року до травня 2023 року.

У той же час колегія суддів ураховує, що з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася лише відповідачка. Позивач з судовим рішенням погодився.

Процесуальним законом у статті 367 ЦПК України чітко визначені межі розгляду справи апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (відповідача, який подав апеляційну скаргу). Зазначене узгоджується з принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище,

порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20.

Тому апеляційний суд з урахуванням того, що апеляційну скаргу подала саме відповідачка, може лише погодитися з періодом нарахування та стягнення заборгованості, визначеним судом першої інстанції, а саме: з січня 2019 року до травня 2023 року.

В апеляційній скарзі відповідачка наполягає на тому, що тариф, який підлягає застосуванню судом у цій справі, становить 4,25 грн за 1 м?.

Саме такий тариф і було застосовано місцевим судом при стягнення з відповідачки заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з 1 січня 2019 року до 31 травня 2023 року. З урахуванням загальної площі квартири відповідачки (53,7 м?) суд обґрунтовано вказав про необхідність стягнення заборгованості за спірний період у сумі 11 867,70 грн.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Три проценти річних від простроченої суми розраховуються за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції х кількість днів прострочення.

Колегія суддів зауважує, що з урахуванням специфіки правовідносин, які склалися між сторонами, 3% річних та інфляційні втрати підлягають обрахуванню за кожним щомісячним платежем окремо, який становить 228,23 грн. Визначаючи період прострочення, апеляційний суд враховує, що обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг у їх споживача триває до 20 дня місяця, наступного за розрахунковим, відтак прострочення виконання зобов`язання розпочинається з 21 числа місяця, наступного за розрахунковим, та закінчується 31 травня 2023 року (в межах пред`явлених позовних вимог з урахуванням заяви про їх збільшення).

Загальний розмір 3% річних за кожен щомісячний платіж з урахуванням наведених вище формул, зауважень та визначеного судом першої інстанції періоду прострочення становить 766,40 грн, а інфляційних втрат - 4 056,98 грн.

Відтак загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 16 691,08 грн (з яких 11 867,70 грн - основна заборгованість, 766,40 грн 3% річних та 4 056,98 грн інфляційних втрат).

За змістом пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахування викладеного апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, судового збору та визначення загальної суми стягнення - зміні шляхом зменшення відповідних сум. У частині стягнення основної суми боргу рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 10 наведеної статті, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових

витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Ураховуючи ту обставину, що апеляційний суд зменшує суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, то так само зменшенню підлягає і розмір судових витрат стягнутих місцевим судом: з 1 366,15 грн до 1 128,17 грн.

Апеляційну скаргу задоволено частково, а тому з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини скарги в розмірі 658,65 грн.

Суд вважає за можливе провести взаємозалік та зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МЖЦ» з 1 128,17 грн до 469,52 грн (1 128,17 грн - 658,65 грн).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міський житловий центр» 3% річних, інфляційних втрат, судового збору та визначення загальної суми заборгованості змінити, зменшивши:

суму 3% річних з 1 571 грн до 766,40 грн;

інфляційні втрати з 6 774,38 грн до 4 056,98 грн;

розмір судового збору з 1 366,15 грн до 469,52 грн;

загальну суму стягнення з 21 579,23 грн до 17 160,60 грн.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міський житловий центр» основної суми боргу в розмірі 11 867,70 грн залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: