ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5262/23

Провадження № 22-ц/4820/1519/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю представників відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Наконечна Марія Іванівна, про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2024 року (суддя Стефанишин С.Л.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Наконечна М.І., про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень.

В обґрунтування позову зазначав, що 20.10.2021 між ним та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 (дарувальник) передав безоплатно у власність ОСОБА_4 (обдарованій) 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що фактично між ним та відповідачкою було укладено договір купівліпродажу частин цієї квартири так, як за усною домовленістю сторін було визначено, що після укладення оскаржуваного правочину бабуся сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде і надалі проживати у зазначеній вище квартирі.

Крім того, за усною домовленістю сторін було визначено, що після того, як відповідач компенсує вартість частки позивача, зазначені кошти будуть використані в майнових інтересах бабусі, а саме щодо придбання останній іншого житла.

Проте, всупереч усній домовленості, відповідачка не виконала свого зобов`язання з оплати 5/8 частин квартири за АДРЕСА_1 . Більше того, дочекавшись сплину року після укладення договору дарування частини квартири від 20.10.2021, відповідачка виселила з квартири бабусю - ОСОБА_5 .

З врахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати договір дарування 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 , посвідчений 20 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною Марією Іванівною, недійсним, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проведену на підставі договору дарування від 20.10.2021 5/8 частин квартири за АДРЕСА_1 ; індексний номер за №61025585 від 20 жовтня 2021 року здійснену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною Марією Іванівною, як державним реєстратором.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому, посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції в порушення вимог законодавства не досліджено докази надані позивачем на підтвердження вимог позовної заяви, безпідставно відмовлено у задоволені заяви про виклик свідків, які підтвердили б той факт, що бабуся ОСОБА_5 проживала у квартирі АДРЕСА_1 з 1970 року, до моменту виселення з квартири останньої відповідачкою.

На думку скаржника, судом неправильно встановлено обставини справи, а саме, той факт що за усною домовленістю сторін було визначено, що після укладення оскаржуваного договору бабуся буде і надалі проживати у квартирі за АДРЕСА_1 , а після того, як ОСОБА_4 компенсує вартість частки скаржника, зазначені кошти будуть використані в майнових інтересах бабусі, а саме щодо придбання останній іншого житла, проте, відповідачкою не було виконано свого зобов`язання.

Звертає увагу суду на той факт, що положення чинного законодавства України покладають на покупця обов`язок не лише зі сплати вартості майна, але і сплату податків за вчинення зазначеного правочину, тому, сторони вирішили укласти оскаржуваний договір дарування частини квартири.

Скаржник вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представники відповідачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належала: частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому 12.11.1997, згідно з розпорядженням від 12.11.1997 за №18972 та зареєстрована Хмельницьким бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за №19615; частини АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продаж частини квартири, посвідченого 16.10.2009 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. за реєстровим номером №7612; 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.05.2011 Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-884.

20.10.2021 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 (дарувальник) передав безоплатно у власність, а обдаровувана - ОСОБА_4 прийняла в дарунок 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною М.І., та зареєстровано у реєстрі за №2654.

Згідно з п. 8 вказаного договору дарування, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

У пункті 12 договору дарування сторони погодили, що і дарувальник і обдаровувана, однаково розуміючи значення і умови цього правочину, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки , які обумовлені цим договором.

У п.19 зазначеного договору сторони підтвердили, що цей договір сторонами прочитано, текст їм зрозумілий, відповідає їх волі і підписано особисто ними.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

За частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Положеннями статті 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно зі статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 750/6086/23, провадження № 61-18582св23).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 757/563/20-ц, провадження № 61-8518св22)

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст. 12 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 викладено правовий висновок про те, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, провадження № 14-498цс18.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц (провадження № 61-16179св19) для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Таким чином, правова конструкція статті 235 ЦК України свідчить, що усі сторони удаваного договору мають намір вчинити правочин інакший, ніж указують.

У справі, яка переглядається, позивач просив суд визнати договір дарування частини квартири недійсним, посилаючись на те, що сторони оспорюваного договору мали намір укласти договір купівлі-продажу.

Сторонами спірного договору дарування є ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана).

Таким чином, процесуальним обов`язком позивача у цій справі є доведення того, що при укладенні спірного договору дарування про його удаваність мала бути обізнана обдаровувана - ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами ЦПК України суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду з позовом у цій справі. Зокрема, позивач не зазначив, які належні та допустимі докази свідчать про те, що в момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 , як сторона указаного договору, усвідомлювала та мала на меті приховати таким чином правочин купівлі-продажу, а також мала перед позивачем особисті, належно підтверджені зобов`язання щодо сплати коштів за 5/8 частини квартири, яку ОСОБА_3 ,як дарувальник, із власної волі подарував ОСОБА_4 .

Згідно із вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем тих обставин, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором дарування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні його клопотання про виклик та допит свідків, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на факт проживання бабусі сторін у справі ОСОБА_5 у квартирі за АДРЕСА_1 з 1970 року по 2022 рік, оскільки вказана обставина не є доказом удаваності договору дарування частини квартири.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, до особистого тлумачення норм права й обставин справи, такі доводи містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай