ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року по справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що виплата Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування є персоніфікованою виплатою, яку набуває фізична особа за умови наявності договору банківського вкладу (депозиту), укладеного такою особою безпосередньо із банком, та внесення такою особою коштів на вклад, а сама виплата здійснюється банком-агентом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі наявності особи-вкладника у Переліку вкладників/Загальному реєстрі вкладників.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не набувала прав на відшкодування коштів вкладу за Договором №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» від 27 червня 2014 року та інформація про ОСОБА_3 не вносилась до Загального реєстру вкладників ПАТ «КБ «Український фінансовий світ».

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 17 грудня 2020 року, ОСОБА_1 набула право вимоги щодо отримання від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб оплати в сумі 188 922,66 грн., належну ОСОБА_2 у відповідності до рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/14333/19-а та Договору №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» від 27 червня 2014 року, укладеному між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариство «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Позивач вказує, що фактично ОСОБА_3 стала кредитором до боржника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за: рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/14333/19-а; договором №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» від 27 червня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 і ПАТ «КБ «Український фінансовий світ».

Позивач зазначає, що по-перше, ОСОБА_3 не може набути право на відшкодування вкладу у ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» за Договором про відступлення права вимоги (цесії) від 17 грудня 2020, оскільки вона не набула статусу вкладника ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» і не підпадає під гарантії ч. 1. ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VI.

По-друге, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є боржником за договором №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР». Наявність укладеного із неплатоспроможним банком договору банківського вкладу (депозити) є правовою підставою для відшкодування вкладу особі - вкладнику. При цьому, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не виконує обов`язок банку із повернення вкладу, а виконує функцію Держави із відшкодування вкладів, що були втрачені внаслідок неплатоспроможності банку. Таким чином, ОСОБА_2 не міг відступити ОСОБА_3 право вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» від 27 червня 2014 року, оскільки Фонд не є боржником у цих правовідносинах.

По-третє, за ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійсними.

14 серпня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №6007/62 про державну реєстрацію припинення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СВІТ» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_2 не міг відступити ОСОБА_3 право вимоги за договором №42483 банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» від 27 червня 2014 року, оскільки зобов`язання за цим договором припинені, у зв`язку із ліквідацією боржника - ПАТ «КБ «Український фінансовий світ».

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 17 грудня 2020 року.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відступлення права вимоги за зобов`язаннями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перед вкладником, який набув право гарантованого відшкодування вкладу, не допускається. При цьому, апелянт вказує, що на підставі договору про відступлення права вимоги, заявник не набуває статусу вкладника в розумінні ЗУ Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Донецького окружного суду від 16 квітня 2020 року у справи №200/143333/19-а, яке постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року залишено без змін, визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_2 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк Український фінансовий світ за договором банківського вкладу (депозиту) Планер №424830 від 27 червня 2014 року; стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 188922,66 грн за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу №42483 від 27 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Український фінансовий світ.

11 листопада 2020 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №63550523 з примусового виконання вказаного рішення суду.

17 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого відповідачем ОСОБА_2 відступлено відповідачу ОСОБА_1 право вимоги щодо отримання від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб оплати в сумі 188922,66 грн належне первісному кредитору у відповідності до рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/14333/19-а від 16 квітня 2020 року, яке ґрунтується на невиплаті вкладу до Договору №42483 банківського вкладу (депозиту) ПЛАНЕР від 27 червня 2014 року, укладеному між Первісним кредитором і Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Український фінансовий світ.

31 грудня 2020 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб отримано повідомлення про відступлення права вимоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року замінено у виконавчому провадженні ВП№63550523, яке здійснює Шевченківський РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) з примусового виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/14333/19-а від 16 квітня 2020 стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ..

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року у справі № 200/14333/19-а скасовано, у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження в справі № 200/14333/19-а за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів відмовлено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження по справі №200/14333/19-а за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів задоволено; замінено у виконавчому провадженні ВП№63550523, яке здійснює Шевченківський РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) з примусового виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/14333/19-а від 16 квітня 2020 стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ..

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року у справі № 200/14333/19-а скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження по справі №200/14333/19-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів відмовлено.

Вказана постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року мотивована тим, на підставі договору про відступлення права вимоги, заявник не набуває статусу вкладника в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пов`язаного з цим статусом права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який не був учасником зобов`язання, в межах якого відбулось відступлення права вимоги. Суд апеляційної інстанції також зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права. Відступлення права вимоги (цесії) стягувача, заснованого на рішенні суду шляхом укладення цивільно-правової угоди, чинним законодавством не передбачено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року, враховуючи ухвалу суду про виправлення описки від 25 травня 2023 року, яка постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року залишена без змін, зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подати звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі №200/14333/19-а у місячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили.

23 жовтня 2023 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб складено звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі №200/14333/19-а, відповідно до змісту якого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на рахунок Шевченківського РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) перераховано 188922,66 грн., 18892,26 грн. та 400 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, яке саме його цивільне право чи законний інтерес порушено спірним договором відступлення прав вимоги.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги.

Врахувавши неможливість заміни сторони у виконавчому провадженні №63550523, відкритого з примусового виконання рішення від 16 квітня 2020 року у справі №200/14333/19-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів на підставі спірного правочину, а також складення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, шляхом зарахування коштів на рахунок виконавчої служби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено, яке саме його цивільне право чи законний інтерес порушено спірним договором відступлення прав вимоги.

Доводи апелянта в скарзі про те, що відступлення права вимоги за зобов`язаннями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перед вкладником, який набув право гарантованого відшкодування вкладу, не допускається, а також те, що на підставі договору про відступлення права вимоги, заявник не набуває статусу вкладника в розумінні ЗУ Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Вказані твердження апелянта не є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним.

До того ж, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було вказано та доведено, яке саме його цивільне право чи законний інтерес порушено спірним договором відступлення прав вимоги, тоді як рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неможливість заміни сторони у виконавчому провадженні №63550523, відкритого з примусового виконання рішення від 16 квітня 2020 року у справі №200/14333/19-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів на підставі спірного правочину, та зарахування коштів на рахунок виконавчої служби Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в рахунок виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко