КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 367/7619/19 Головуючий у суді першої інстанції - Карабаза Н.Ф.
Номер провадження № 22-ц/824/8316/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення, який мотивувала тим, що 02 червня 2000 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року.

Вказувала, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року по справі № 367/3800/14-ц, за нею визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири АДРЕСА_1 , набутої в період шлюбу.

Разом з тим, колишній чоловік разом з іншою жінкою, яка є його співмешканкою, порушують її права, оскільки ОСОБА_3 , застосувавши фізичне насилля виштовхнув її із помешкання лише у тому, що було при ній, а усі навіть особисті речі залишились у спірній квартирі, після чого одразу змінив замки.

Позивач посилалась на те, що в подальшому ОСОБА_3 вселив у квартиру без її згоди, як співвласника квартири, сторонню особу - ОСОБА_4 , з якою спільно проживає та яка має власне житло.

Наголошує, що вона, як співвласник квартири, своєї згоди на вселення чи реєстрацію місця проживання в квартирі ОСОБА_4 не надавала, договору оренди з нею не укладено, а відтак, остання проживає в квартирі незаконно, комунальні послуги за своє проживання не сплачує.

Крім того, ОСОБА_4 створює постійні конфліктні ситуації, не допускає позивача до квартири, погрожує їй фізичною розправою разом з ОСОБА_3 , тому у зв`язку з систематичним порушенням правил спільного проживання, співжиття з даною особою в одній квартирі є неможливим.

ОСОБА_1 вказувала, що відповідачі перешкоджають у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, не впускаючи її до власного житлового приміщення, заволодівши її особистим майном та змінивши дверні замки до квартири, з метою обмеження її у доступі до власного житлового приміщення.

Зауважувала, що вона зверталася до правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, для того, щоб зайти до квартири та проживати в ній, однак, відповідачі так і не впустили її до квартири, у зв`язку із чим вона була вимушена подати до поліції заяву про злочин від 27 липня 2019 року.

У позові ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_4 без надання їй іншого житлового приміщення. Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів солідарно на її користь всі понесені витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу адвоката, попередній розрахунок вартості якої становить 50 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що відповідачі були одружені протягом 2 років, проте, наразі розлучились. Однак, факт розлучення відповідачів між собою не спростовує того, що вони перешкоджали ОСОБА_1 у доступі до приміщення і надалі це роблять.

Твердження суду щодо ненадання позивачем доказів, що вона є власником 1/2 частини спірної квартири не відповідає дійсності, оскільки рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі № 367/3800/14-ц, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Проте, враховуючи, що у позивачки відсутній доступ до спірної квартири, вона позбавлена можливості зареєструвати квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки, для реєстрації в даному реєстрі необхідна довідка з БТІ про площу квартири, а працівники БТІ не можуть разом з позивачем зайти до квартири та зробити відповідні заміри.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , вирішити питання розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи позивачка у справі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року в цій частині залишено в силі.

Зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрував 22 квітня 2020 року шлюб з ОСОБА_4 ,

Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 22 квітня 2020 року Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 68 - розірвано.

Однак позивачем, не подано жодного доказу про те, що ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , жодного правовстановлюючого документу на право власності на вище зазначене нерухоме майно суду не надано.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 . суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_4 у спірній квартирі з квітня 2022 року не проживає, не веде спільного господарства з ОСОБА_3 , не має з ним спільного сімейного бюджету; з 10 серпня 2022 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано. Жодного відношення до квартири АДРЕСА_1 вона не має. Жодним чином не перешкоджає та не може перешкоджати ОСОБА_1 у вселенні до вказаної квартири та/або у користуванні нею.

Позивачем не подано до суду жодних доказів, які б спростовували пояснення відповідача. Крім того, не подано і доказів реєстрації, чи проживання ОСОБА_4 в квартири АДРЕСА_1 на час розгляду даної справи.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про її вселення в квартиру АДРЕСА_1 , то суд вважав дані вимоги необґрунтованими, мотивувавши свій висновок тим, що ОСОБА_1 не надала суду правовстановлюючих документів про належність їй права власність на вказану квартиру. Також суд врахував, що ОСОБА_1 має у власності квартиру АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована та проживає.

Дані обставини суд також обґрунтував тим, що ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки, вона була об`єктом інвестиційного будівництва і ще не здана в експлуатацію.

Також суд послався і на те, що ОСОБА_1 не було подано суду належних доказів того, що вона як співвласник даної квартири, вчиняє будь-які дії по відношенню до вище зазначеної квартири, а саме утримання вказаної квартири та сплата комунальних послуг.

Не подано позивачем і жодного належного доказу щодо вчинення відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 якихось перешкод у користуванні нею своєю власністю, оскільки ухвала слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року про зобов`язання внести відомості до ЄРДР не є доказом вчинення будь - яких перешкод зі сторони ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного суду першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо власника квартири АДРЕСА_1 , за таких фактичних обставин, суд вважав, що заявлений позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем заявлених вимог виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, квартири або її частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (див. Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 Житлового кодексу України, якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так, колегія суддів перевіряючи доводи, що викладені в апеляційній скарзі, встановила, що відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року в цій частині залишено в силі.

Згідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 на підтвердження належності їй на праві приватної власності частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 було подано вище вказане рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі №367/3800/14-ц та постанову Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у цій же справі.

Таким чином колегія суддів погоджується із доводами позивачки у справі про те, що вона є власником частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та відповідно до положень ст. 316,317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України вправі розпоряджатися належною їй часткою квартири, в тому числі і заявляти вимоги про виселення із вказаної квартири сторонніх осіб та про вселення її, як власника, у вказану квартиру.

У зв`язку із цим висновки суду першої інстанції про не надання позивачкою доказів на підтвердження належності їй частини вище вказаної квартири є помилковими і такими, що спростовуються наданими позивачкою доказами - рішеннями судів, що набрали законної сили.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про чинення відповідачами позивачці перешкод у користуванні вище вказаною квартирою та в частині виселення відповідачки ОСОБА_4 з вказаної квартири та вселення позивачки у вказану квартиру, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що позивачем на підтвердження вказаних вимог не було подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 надала суду в якості доказів лише рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі №367/3800/14-ц та постанову Верховного Суду від 19 грудня 2018 року, якими був вирішений спір між нею та відповідачем в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, а також ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року у справі № 367/6457/19 зі змісту якої вбачається, що суд зобов`язав уповноважену особу Ірпінського відділу поліції ГУНП в Київській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви ОСОБА_1 від 27.07.2019 за № 17647 та розпочати досудове розслідування відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивачка до суду першої інстанції не подала, тому колегія суддів погоджується із висновком суду, що позовні вимоги є недоведеними.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв