ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 530/963/22

провадження № 61-2687св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Кононець Людмилою Анатоліївною, на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року у складі судді Должко С. Р., та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Абрамова П. С., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06 вересня 2003 року. На підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2020 року у справі № 530/263/20 шлюб між ними було розірвано.

За час шлюбу ними як подружжям було набуто наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 ; нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 та автомобілі, які знаходяться у користуванні відповідача, а саме: автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, який 24 березня 2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу; автомобіль марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий; автомобіль марки «CHERY», модель «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см, номер кузова невідомий; автомобіль марки «Daewoo», модель «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 ; легковий автомобіль, марки «ЗАЗ», модель «110307», 2006 року випуску, об`єм двигуна 1 197 куб. см, номер кузова невідомий, який 15 березня 2011 року перереєстровано на іншу фізичну особу; легковий автомобіль, марки «FІAT», модель «DUCATO», 1999 року випуску, об`єм двигуна 2 800 куб. см, номер кузова невідомий, який 19 березня 2010 року перереєстровано на іншу фізичну особу.

У добровільному порядку поділити вказане майно відповідач відмовляється, тому вважала, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 ;

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN», моделі «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, який 24 березня 2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу, у розмірі 85 755 грн;

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «ЗИЛ», моделі «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий, у розмірі 58 145 грн.

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «CHERY», моделі «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см, номер кузова невідомий, у розмірі 78 255 грн.

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Daewoo», моделі «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 52 840 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN», моделі «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, який 24 березня 2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу, у розмірі 85 755 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «ЗИЛ», моделі «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий, у розмірі 58 145 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «CHERY», моделі «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см, номер кузова невідомий, у розмірі 78 255 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Daewoo», моделі «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 52 840 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні житловий будинок з господарськими будівлямита нежитлове приміщення набуті сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти. Виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, районний суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеного житлового будинку та нежитлового приміщення.

При цьому судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого.

Щодо поділу автомобілів, суд зазначив, що позивачка не претендує на те, щоб автомобілі залишити собі, дала згоду на отримання грошової компенсації за її частки у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі від ОСОБА_2 .

Отже, суд дійшов висновку про можливість застосування положень частини четвертої статті 71 СК України й присудження ОСОБА_2 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобілі, а саме вартості 1/2 часток спірних транспортних засобів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «CHERY», моделі «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см, номер кузова невідомий, у розмірі 78 255 грн та компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Daewoo», моделі «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 52 840 грн скасовано.

У задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції вважав, що районний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірних житлового будинку з господарськими будівлями, нежитлового приміщення у порядку статей 60, 70 СК України та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску; компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ЗИЛ» модель «5301», 2000 року випуску, оскільки спірне майно придбано за час шлюбу сторін, за спільні сумісні кошти, тому презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не погодився з висновками районного суду про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «CHERY», моделі «М11», 2010 року випуску, оскільки на момент звернення до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 було відомо про укладення 14 червня 2019 року, тобто за час шлюбу, нею договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу, що свідчить про надання згоди на укладення даного правочину. Крім того, апеляційний суд урахував, що позивачкою не доведено, що кошти сплачені за вказаний автомобіль були використанні не в інтересах сім`ї.

Скасовуючи рішення районного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Daewoo», моделі «Matiz», 2013 року випуску, апеляційний суд виходив із того, що право власності на спірний автомобіль було набуто сторонами не під час перебування у шлюбі, а тому це майно відповідно до статтей 61, 69 СК України поділу не підлягає та до нього не можуть застосовуватися положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн.

Зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції та пов`язаних з наданням правничої допомоги і оцінкою майна, з 11 500 грн до 7 682 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, у розмірі 85 755 грн; компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, у розмірі 58 145 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У решті судові рішення не оскаржуються, тому, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, Верховним Судом не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Кононець Л. А., мотивована тим, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суди попередніх інстанцій не розглянули можливість здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Вважає, що апеляційним судом не було враховано положення статті 70 СК України, якою визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, фізичний та матеріальний стан відповідача, який є інвалідом І групи, має проблеми з опорно-руховим апаратом, його дохід нижче від визначеного законом прожиткового мінімуму. Крім того, внаслідок пожежі у житловому будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 він вимушений витрачати кошти на його відновлення. При цьому позивачка не бере жодної участі у відновленні спірного житлового будинку.

Зазначає, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, та автомобіль марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, вже не перебувають у його власності, тому він буде виплачувати грошовому компенсацію на користь позивачки за автомобілі, які у нього фактично відсутні. Так, автомобіль марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску був проданий у 2012 року без його перереєстрації по генеральному дорученню. Отже, вказаний автомобіль було відчужено до розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя, а тому він перестав бути спільним майном подружжя та не підлягає поділу.

Вважає, що у випадку примусового виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виконавцем можуть бути здійснені заходи, спрямовані на примусову реалізацію належного йому автомобіля марки «Daewoo», модель «Matiz», 2013 року випуску, та 1/2 частини житлового будинку, унаслідок чого він буде позбавлений єдиного житла та засобу для пересування.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 07 серпня 2023 року у справі № 2-7539/08 та від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у спірному майні, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

З 06 вересня 2003 року до 25 травня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2020 року у справі № 530/263/20 (том 1, а. с. 15-17).

За час шлюбу подружжями придбано житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено за ОСОБА_2 (том 1, а. с. 18-19).

З огляду на звіт про оцінку нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , його вартість складає 550 000 грн (том 1, а. с. 23-24).

Відповідно до договору купівлі-продажу частини промислових будівель від 11 травня 2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «С.В.АРТ» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенком В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 871, останній придбав 1/50 частин нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 156).

11 травня 2007 року ОСОБА_1 оформлено нотаріально згоду ОСОБА_2 на придбання 1/50 частин нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 160).

Відповідно до договору купівлі-продажу частини промислових будівель від 01 квітня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «С.В.АРТ» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенком В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 766, останній придбав 9/500 частин нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 149).

01 квітня 2008 року ОСОБА_1 оформлено нотаріально згоду ОСОБА_2 на придбання 9/500 частин нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 160).

Відповідно до копії листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області від 23 червня 2022 року ОСОБА_2 у період часу з вересня 2003 року до серпня 2020 року були зареєстровані (перереєстровані) наступні транспорті засоби: автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, який 24 березня 2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу; автомобіль марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий; автомобіль марки «CHERY», модель «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см, номер кузова невідомий; автомобіль марки «Daewoo», модель «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 ; легковий автомобіль, марки «ЗАЗ», модель «110307», 2006 року випуску, об`єм двигуна 1 197 куб. см, номер кузова невідомий, який 15 березня 2011 року перереєстровано на іншу фізичну особу; легковий автомобіль, марки «FІAT», модель «DUCATO», 1999 року випуску, об`єм двигуна 2 800 куб. см, номер кузова невідомий, який 19 березня 2010 року перереєстровано на іншу фізичну особу (том 1, а. с. 20).

Згідно довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтінгова компанія «ФОРЕКС» вартість продажу автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см станом на 08 вересня 2022 року становить 171 510 грн; автомобіля марки «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см станом на 13 вересня 2022 року - 116 290 грн; автомобіля марки «CHERY», модель «М11», 2010 року випуску, об`єм двигуна 1 597 куб. см станом на 15 вересня 2022 року - 156 510 грн та автомобіля марки «Daewoo», модель «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см станом на 13 вересня 2022 року - 105 680 грн (том 1, а. с. 31-38).

З огляду на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 21 червня 2016 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» зареєстрований автомобіль марки «Daewoo», модель «Matiz», 2013 року випуску, об`єм двигуна 796 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 (том 1, а. с. 21).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Кононець Л. А., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони набули у власність за спільні кошти, у тому числі, наступні автомобілі: «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, та «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий.

Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (автомобілі та напівпричепи) не спростована.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У пунктах 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

При поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених у статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився й апеляційний суд, урахувавши вартість спірних транспортних засобів, а також урахувавши, що автомобіль «VOLKSWAGEN», модель «LT 35», 2000 року випуску, об`єм двигуна 2 461 куб. см, номер кузова невідомий, та автомобіль «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, об`єм двигуна 4 750 куб. см, номер кузова невідомий, зареєстровані за ОСОБА_2 та перебувають в його особистому користуванні, дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаних транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення із відповідача на користь позивачки 1/2 вартості вказаних автомобілів.

При цьому суди попередніх інстанцій виходили із того, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу й за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги з посиланням на необхідність поділу вказаного майна в іншій пропорції ОСОБА_2 доведено не було, тобто ним не спростовано презумпцію спільності вказаного майна подружжя на час припинення шлюбу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний автомобіль «ЗИЛ», модель «5301», 2000 року випуску, було відчужено у 2012 році за час перебування у шлюбі за згодою позивача, а гроші з продажу автомобіля було витрачено на потреби сім`ї, суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано належних, допустимих доказів на підтвердження продажу автомобіля за згодою ОСОБА_1 та доказів того, що грошові кошти, одержані від продажу спірного автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Крім того, відчуження за генеральною довіреністю не є продажем авто, оскільки власником залишається набувач майна.

При цьому відповідачем належними доказами не доведено підстав для відступу від засади рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки відсутні умови, передбачені статтею 70 СК України (обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Посилання заявника на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 07 серпня 2023 року у справі № 2-7539/08 та від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20є безпідставними, оскільки правові висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині не суперечать наведеним заявником постановам суду касаційної інстанції, так як у справах встановлені різні фактичні обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Кононець Людмилою Анатоліївною, залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець