УХВАЛА

25 липня 2024 року

м. Київ

справа № 309/1493/20

провадження № 61-8715ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Хустська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудований вхідний тамбур і металічні турнікети, які знаходяться на території спільного дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та привести земельну ділянку до попереднього стану.

Позов мотивовано тим, що позивачі є власниками квартири по АДРЕСА_2 . По сусідству з ними проживає ОСОБА_1 , з якою у них спільне дворогосподарство, яке не може бути поділене, оскільки їх квартира знаходиться на задній частині подвір`я.

Відповідачем до її квартири було добудовано вхідний тамбур площею 6,6 кв. м без проектної документації і дозволу на проведення будівельних робіт. Також біля своєї квартири, яка знаходиться на передній частині двору, відповідач огородила територію металічними турнікетами, провела благоустрій ділянки, висадила квіти, чим створила значні перешкоди у вільному доступі до квартири позивачів. За фактом самовільної добудови до квартири відповідача 22 липня 2016 року було притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивачі постійно звертались до компетентних органів із заявами про відповідність дій відповідача вимогам закону, внаслідок чого актами перевірок відповідача зобов`язано привести прибудинкову територію до належного стану.

Згодом позивачам стало відомо, що відповідач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка після перепланування складалась із двох кімнат, коридору, кухні та веранди загальною площею 50,6 кв. м. Рішенням Хустського районного суду від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено, проте постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 січня 2020 року вказане рішення скасовано, у позові відмовлено.

Отже, вказували, що наразі добудований відповідачем вхідний тамбур площею 6,6 кв. м без проектної документації та дозволу на проведення будівельних робіт є переобладнанням двоквартирного будинку, що створює позивачам перешкоди у користуванні майном.

Рішення Хустського районного суду від 10 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Лукачка І. Й., який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Хустського районного суду від 10 листопада 2022 року скасовано.

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудований вхідний тамбур і металічні турнікети, які знаходяться на території спільного дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та привести земельну ділянку до попереднього стану. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

13 червня 2024 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року в указаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, зокрема, надання доказів отримання оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції, сплату судового збору.

На виконання вимог ухвали, ОСОБА_1 надала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додано докази отримання копії постанови Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року - 28 травня 2024 року та докази сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм національного законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Касаційний перегляд справи вважається екстраординарним.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, специфіку його повноважень як «суду права», процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції, і учасникам справи був наданий відповідний обсяг гарантій права на справедливий суд у судах попередніх інстанцій.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, який встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи та переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судами попередніх інстанцій.

У справі предметом позову є вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання демонтувати самочинно збудований вхідний тамбур і металічні турнікети, які знаходяться на території спільного дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою з огляду на свої властивості, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України міститься серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу справою незначної складності.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу такою, що є незначної складності.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції в касаційному порядку.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Хустська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко