Справа № 298/2271/23
Номер провадження 2/298/360/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року смт. Великий Березний

Великоберезнянський районний суд Закарпатської області в складі

Головуючого - судді Тарасевича П.П.,

при секретарі судового засідання Келешовчак І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду смт. Великий Березний цивільну справу за позовом поданий представником позивача - адвокатом Мартинов Георгієм Костянтиновичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Мартинов Георгій Костянтинович, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 984,12 євро, які складаються із суми авансу, інфляційних витрат і 3% річних по простроченню виконання зобов`язання та судові витрати. В обґрунтовування позовних вимог позивач покликається на те, що 19.06.2017 між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про надання останнім інформаційних послуг з приводу отримання позивачем в Україні посвідчення водія. З метою отримання вказаних послуг позивач сплатив ОСОБА_3 в розмірі 600 євро. Після отримання авансу, відповідач, письмового договору із позивачем не уклав, жодних послуг не надав, на неодноразові звернення про повернення авансу, повернути такий відмовляється, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представники позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, однак, адвокат у позовній заяві просить розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відзиву на позов та жодних клопотань, суду не подав.

Зважаючи на наведене, суд розглянув справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи , суд визнає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач зазначає, що 19.06.2017 між ним та відповідачем було досягнуто згоди про надання останнім інформаційних послуг з приводу отримання позивачем в Україні посвідчення водія. З метою отримання вказаних послуг позивач сплатив ОСОБА_3 в розмірі 600 євро.

На підтвердження здійснення платежу позивачем долучено копію виписки з банківського рахунку позивача та перекладу до такої.

Із вказаної виписки вбачається, що позивачем, 19.06.2017, здійснено перерахунок коштів в сумі 600 євро із зазначенням наступних даних: банк одержувача FIOZSRBAXXX, одержувач SK17, деталі - водійське посвідчення, аванс ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що доказів укладення між сторонами договору інформаційних послуг, або попереднього договору інформаційних послуг в письмовій формі не надано, можна дійти висновку, що сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом.

Частина 2 ст.570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст.546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилаються на те, що 19.06.2017 він сплатив ОСОБА_3 в розмірі 600 євро, однак із долученої копії виписки з банківського рахунку позивача не вбачається, що рахунок на який було перераховані кошти належить відповідачу, жодних інших доказів того, що відповідач отримав від позивача будь-які кошти, до матеріалів справи не долучено.

За таких обставин, для виникнення кондикційного зобов`язання відсутня така обов`язкова умова, як: набуття чи збереження майна відповідачем (набувачем) за рахунок позивача (потерпілого), а позов, в частині повернення авансу, задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи те, що позивачем не доведено, що він перерахував аванс саме відповідачу, вимоги про стягнення інфляційних витрат і 3% річних по простроченню виконання зобов`язання також не підлягають до задоволення та не потребують додаткової мотивації підстав відмови у таких.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові поданому представником позивача - адвокатом Мартинов Георгієм Костянтиновичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) про стягнення суми боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2024 року.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса для листування АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

Представника позивача: адвокат Мартинов Георгій Костянтинович, адреса для листування 89502, м. Чоп, пл. Героїв Майдану, 2А (РНОКПП НОМЕР_2 ) тел. НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий Тарасевич П.П.