ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Майданника Є.О., на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2023 року

у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

02.12.2021 КП «Харківські теплові мережі» в особі уповноваженого представника звернулось до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із вказаним позовом про стягнення в солідарному прядку з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання у загальній сумі 47 898,54 грн.

Підсудність даної справи була змінена за розпорядженням Голови Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 на Київський районний суд м. Полтави.

Позов обґрунтовано тим, що КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню та підігріву гарячої води в житловому фонді міста Харкова. Відповідачі є споживачами наданих послуг та за період з 01.11.2016 по 30.11.2019 мають заборгованість з оплати послуг з підігріву гарячої води та опалення у сумі 44 005,51 грн. Також, за період з 11.2018 по 12.2019 у порядку ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних у сумі 1 230,89 грн та індекс інфляції 2 662,14 грн. Загальна сума боргу становить: 47 898,54 грн, яка добровільно боржниками не погашена, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено у повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання, які отримані за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 44 005,51 грн, інфляційні втрати в сумі 2 662,14 грн, 3 % річних в сумі 1 230,89 грн, а всього: 47 898 грн 54 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» понесені судові витрати зі сплати судового збору з кожного в розмірі по 756 грн 67 коп.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні її заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2023 року.

Враховуючи відмову у перегляді заочного рішення, відповідач ОСОБА_1 оскаржила заочне рішення в апеляційному порядку через свого представника адвоката Майданник Є.О.

В апеляційній скарзі прохала заочне рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказувала, що до позову слід застосувати загальну позовну давність у три роки, тобто з 02 грудня 2018 року. Починаючи з грудня 2018 року та по листопад 2021 відповідачі мають заборгованість в сумі 15 997,19 грн.

ОСОБА_1 категорично не погоджується з висновком суду першої інстанції про переривання строку позовної давності періодичними платежами. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості сума заборгованості складається з щомісячних платежів, обов`язок по сплаті яких виникає у споживача кожного місяця. Часткові платежі надходили в якості оплати за певний місяць, а тому не можуть свідчити про визнання всієї суми заборгованості за весь період, про стягнення якої вимагає позивач. Також, позивачем не надавались суду докази того, що ці платежі були здійснені саме відповідачами, а не третіми особами. Здійснення платежів третіми особами на особовий рахунок відповідачів не може визнаватись судом як визнання відповідачами загальної суми заборгованості, що, у свою чергу, не може бути підставою переривання строку позовної давності.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначав, що строк позовної давності з моменту введення на всій території України карантину з 12.03.2020 продовжився на строк дії такого карантину, тому його слід обраховувати з 12.03.2017 по 30.11.2019 і сума боргу за цей період становить 37 161,50 грн; інфляційні витрати 2 662,14 грн, а 3% річних 1 230,89 грн.

Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що КП «Харківські теплові мережі» в період з 01.11.2016 по 30.11.2019 надавав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , але плата за послуги не вносилася, тому існує заборгованість за вказаний період в розмірі 44 005,51 грн. При цьому розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам.

Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що відповідачі, як на споживачі, покладений на них обов`язок щодо оплати за спожиті послуги належним чином не виконували, тому з відповідачів в солідарному порядку на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які отримані за вказаною адресою в розмірі 44 005,51 грн, а також нараховані відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за порушення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати в сумі 2 662,14 грн та 3 % річних у сумі 1230,89 грн, а всього 47 898 грн 54 коп.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до п. 18, п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки, не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір між відповідачами та КП «Харківські теплові мережі» з надання послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , не укладався, що не звільняє споживачів від обов`язку здійснювати щомісячні оплати за фактично спожиті послуги у спірний період з 01.11.2016 по 30.11.2019.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (апеляційна скарга якої розглядається) у спірний період були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 3); КП «Харківські теплові мережі» фактично надавало послуги з теплопостачання за вказаною адресою (що не заперечується сторонами), а відповідачі від отримання таких послуг за вказаною адресою у передбаченому законом порядку не відмовлялись, що свідчить про те, що між сторонами виникли фактичні договірні правовідносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє їх, як фактичних споживачів, від обов`язку оплати за надані послуги.

Щодо застосування строку позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (частини перша та третя статті 264 ЦК України).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій, зокрема, підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. (див. постанову Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 522/16932/15-ц).

З урахуванням правового висновку, викладеного у пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), при солідарному обов`язку будь-який з відповідачів може заявити про застосування позовної давності.

У випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства. Такий висновок наведено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.06.2024 у справі № 161/8822/19.

У заяві про перегляд заочного рішення, а також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності.

Спірний період у справі становить з 01.11.2016 по 30.11.2019.

З огляду на обов`язок відповідачів, як фактичних споживачів послуг з теплопостачання, здійснювати оплату послуг щомісячно, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Таким чином, початок строку позовної давності за платежем, який необхідно було зробити за листопад 2016 року, розпочався з 21 грудня 2016 року та спливав 20 грудня 2019 року.

Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, в межах спірного періоду здійснювались часткові оплати та сума деяких з них перевищувала суму нарахування плати за місяць:

Так, 10.07.2017 сплачено 1 000 грн за травень 2017 року, тоді як к сплаті за даний місяць нараховано щомісячний платіж у сумі 887,40 грн; при цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що 887,40 грн зараховано до сплати платежу за 05.2017, а 51,50 грн за 11.2016.

25.09.2018 сплачено 1 000 грн за липень 2018 року, тоді як к сплаті за даний місяць нараховано щомісячний платіж у сумі 182,93 грн;

30.10.2018 сплачено 1 000 грн за серпень 2018 року, тоді як к сплаті за даний місяць нараховано щомісячний платіж у сумі 879,48 грн;

12.02.2019 сплачено 1 000 грн за грудень 2018 року; за даний місяць нараховано суму щомісячний платіж у сумі 1 725,44 грн;

02.04.2019 сплачено 1 000 грн за лютий 2019 року; за даний місяць нараховано суму щомісячний платіж у сумі 1 998,19 грн;

31.01.2020 сплачено 1 300 грн за грудень 2019 року; за даний місяць нараховано суму щомісячний платіж у сумі 1 225,13 грн.

Тобто, розрахунком заборгованості підтверджується, що починаючи з 2017 року періодично сплачувались суми, які були значно більшими за щомісячні нарахування, що свідчить про фактичне визнання боргу та тягне за собою переривання перебігу позовної давності.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.09.2022 у справі № 333/6361/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що оплати могли бути здійснені третіми особами, а не відповідачами, ґрунтуються на припущеннях, що не може бути покладено в основу доказування, оскільки ставлячи під сумнів проведення часткових оплат саме відповідачами, скаржниця не довела зворотнього.

Таким чином, оплатою 10.07.2017 у більшому розмірі ніж щомісячний платіж, строк позовної давності до заборгованості, яка існувала з листопада 2016 року, перервався та почав свій перебіг заново, та мав спливти 10.07.2020.

Однак, з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року на всій території України було введено карантин, встановлений відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами).

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

До суду із вказаним позовом КП «Харківські теплові мережі» звернулось 02.12.2021, що свідчить про те, що позов був поданий в межах строків позовної давності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної даності не знайшли свого підтвердження.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачами грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідачів індексу інфляції у сумі 2 662,14 грн та 3% річних у сумі 1 230,89 грн.

висновки за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Майданника Є.О., - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді В.П. Пікуль

О.О. Панченко