Справа № 944/7333/23
Провадження №2/944/596/24
УХВАЛА

02.08.2024 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Колтуна Ю.М.

з участю секретаря судових засідань Романик Ю.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі,

в с т а н о в и в:

адвокат Остапів Р.Ю., в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі.

Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду за знищений внаслідок пожежі товар у розмірі 2 596 577,99 грн, матеріальну шкоду заподіяну приміщенню, яке належить позивачу ОСОБА_4 , у розмірі 690 868,00 грн, збитки завдані знищення торгових меблів стійки на загальну вартість 98 795.15 грн, витрати на вивезення відходів у розмірі 32 000 грн, моральну шкода в розмірі 50000,0 грн., а також судові витрати. Мотивуючи тим, що 09.04.2023 приблизно в 02.30 год., ночі в будівельному магазині приватного підприємця ОСОБА_2 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 сталася пожежа, внаслідок якої вогонь перекинувся на прилеглий торгівельний магазин приватного підприємця ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого магазин та наявний у ньому товар був повністю знищений вогнем. Зазначає, що відповідно до обставин пожежі та зібраних доказів вбачається, що власником приміщення ОСОБА_2 не було дотримано правил пожежної безпеки. Зважаючи на викладене, позивач був змушений звернутися до суду.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23.11.2023 у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 08.01.2024 відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

17.05.2024 відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що дійсно 09.04.2023 в приміщенні магазину в АДРЕСА_1 сталася пожежа, внаслідок якої було знищено вогнем приміщення магазину будівельних товарів ФОП ОСОБА_5 та приміщення магазину ФОП ОСОБА_4 , а також майно, яке знаходилося в цих приміщеннях. Вказав, що відсутність в приміщенні магазину ФОП ОСОБА_4 системи протипожежного гасіння безспірно сприяло виникненню пожежі. Відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що протиправна поведінка відповідача, яка полягає у бездіяльності, а саме в тому, що ним не дотримано правил пожежної безпеки при експлуатації електричних приладів в магазині-будинку (електричної проводки), призвело до виникнення аварійного режиму і пожежі, є голослівним, оскільки відповідно до висновку Звіту про причину виникнення пожежі Яворівського РУ ГУ ДСНС України у Львівській області від 11.04.2023 ймовірною причиною виникнення пожежі є коротке замикання електромережі. Також на думку відповідача, що розмір заявлених збитків належними і допустимими доказами не доводиться. Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Під час підготовчого провадження представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження по цивільній справі посилаючись на приписи ст.ст. 255 ЦПК України, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 має статус підприємця, а належний йому магазин є нежитловим приміщенням та комерційною нерухомістю, що виключає використання його для задоволення власних побутових потреб, а тому відповідач виступає як суб`єкт господарювання в цих правовідносинах, як наслідок дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як має ознаками господарського спору.

Відповідач в підготовчому судовому засіданні підтримав думку представника.

Представник позивача щодо вирішення вказаного клопотання поклався на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи у підготовчому судовому засіданні, вислухавши сторін, суд виходить з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів`суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України, визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно - правових відносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Статтею 1 ГК України, визначено, що господарські відносини виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Статтею 1 Закону України «Про підприємництво» встановлено, що підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно дост.42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання /підприємцями/ з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до п.1, 15 ч.1ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та /або/ фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Згідно з ст.2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України, Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 дійшла наступних висновків щодо підсудності справ господарському суду:

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим за приписами частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

-справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;

-справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є

предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки -підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як випливає з матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на дату звернення до суду позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 мають статус фізичної особи-підприємця. Спір виник між сторонами як суб`єктами господарювання при здійснені останніми підприємницької діяльності.

За змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським.

З урахуванням наведених норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, а саме між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про необхідність закрити провадження у справі з роз`ясненням права позивачу на звернення з вказаним позовом до господарського суду.

Згідно із ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

При пред`явленні позову був сплачений судовий збір в розмірі 13420,00 грн. Ця обставина підтверджується платіжною квитанцією №0.0..1 від 26.10.2023, з огляду на це позивачу слід повернути сплачену суму судового збору.

Керуючись ст.ст. 19, 255, 258-260, 353 ЦПК України, суд,

ухвалив:

провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі - закрити.

Повернути позивачу ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), проживаючій за адресою АДРЕСА_2 , сплачену суму судового збору у розмірі 13420,00 грн згідно з платіжною квитанцією №0.0..1 від 26.10.2023.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ю.М. Колтун