ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6372/24 Справа № 177/862/24 Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак Вікторія Анатоліївна, на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року у справі № 177/862/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками,

встановив:

У провадженні Криворізького районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак В.А., звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження об`єкта нерухомого майна, який на праві власності належить ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0073, площею 6,13га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6000 доларів США, про що свідчить підписана ним розписка від 17 травня 2021 року. Згідно з вказаною розпискою ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти до 31 грудня 2021 року.

24 грудня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 202 000 гривень, які зобов`язувався повернути до 24 січня 2022 року, що підтверджується наданою ОСОБА_2 розпискою від 24 грудня 2021 року.

Однак, відповідач свої зобов`язання за обома договорами позики не виконав, грошові кошти, в терміни визначені у розписках, не повернув. Станом на 15 квітня 2024 року загальна заборгованість перед позивачем складає 534 588,84 гривень.

ОСОБА_2 , в якості забезпечення виконання зобов`язань за розписками, ОСОБА_1 було передано оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2016 НВХ 993747, виданого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я.В.

ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 довіреність від 05 жовтня 2021 року НРН 231878, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області, згідно з якою, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 та його адвоката Ісакова І.С. бути його представником в перелічених в довіреності установах; представляти інтереси ОСОБА_2 та вести його справи в усіх судових органах України будь-якої ланки та розпоряджатися земельною ділянкою площею 6,13 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер :05:001:0073, зареєстровану в ДРРП за № 218.

В поданій заяві про забезпечення позову заявник посилається, що ОСОБА_2 зробив це з метою того, щоб ОСОБА_1 виконав всі необхідні дії для отримання документів, потрібних для продажу земельної ділянки та в подальшому продав її, а грошові кошти від відчуження земельної ділянки залишив собі в рахунок погашення заборгованості за договорами позики.

Однак ОСОБА_2 скасував дію вказаної довіреності, не повідомивши про це ОСОБА_1 , та надав аналогічні повноваження іншій особі, що свідчить про намір відповідача продати належну йому земельну ділянку та використати кошти на власні потреби, а не повернути борги ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не має іншого майна, яке б могло бути гарантією виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики, у зв`язку з ухиленням останнього від виконання своїх зобов`язань, заявник вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження об`єкту нерухомого майна, який на праві власності належить ОСОБА_2 , а саме: земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0073, площею 6,13 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак В.А., про забезпечення позову залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак В.А., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просить скасувати ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження об`єкта нерухомого майна, який на праві власності належить ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0073, площею 6,13 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції вказано, що заявник не обґрунтував необхідність забезпечення позову, що не відповідає дійсності, а факти, викладені заявником судом першої інстанції, не спростовані. Посилається, що помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що держава не втручається у здійснення власником права власності, оскільки заявник не просив позбавити права власності ОСОБА_2 , а чинним законодавством передбачено можливість обмеження прав власника, зокрема у спосіб, про який просив заявник. Щодо посилання суду першої інстанції на не доведення заявником існування реальної загрози невиконання рішення суду, зазначає, що він просив про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у реалізації лише однієї складової із права власності, тобто ОСОБА_2 може і надалі користуватися своєю земельною ділянкою, отримувати орендну плату. Посилається, що дана земельна ділянка є єдиним майном, на яке в процесі примусового виконання рішень суду може бути звернено стягнення. З відомостей Єдиного реєстру боржників у відношенні ОСОБА_2 перебуває на виконанні в органах виконавчої служби чотири виконавчих провадження і наразі відбувається примусове стягнення боргів. Тому існує реальна загроза неможливості виконання рішення у справі за позовом ОСОБА_1 .

Наполягає, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки подальше відчуження спірного майна може істотно ускладнити чи унеможливити ефективне поновлення порушених прав позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак В.А. без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявником підстав для забезпечення позову, земельна ділянка кадастровим номером :05:001:0073, площею 6,13 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області не є предметом позову та не є засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики, існування реальної загрози невиконання можливого рішення суду про задоволення позову заявником не доведена.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції за наступних підстав.

Згідно ч. 1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За змістом ст. 151 ЦПК України забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, захід забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

У заяві про забезпечення позову заявник посилається, що реалізація власником земельної ділянки прав щодо розпорядження нею, а саме її продаж, може призвести до неможливості виконання рішення суду в подальшому.

При цьому, доказів на підтвердження вимог, зазначених у заяві про забезпечення позову, не надано. Заявник лише припускає існування досить високої ймовірності того, що відповідач, може здійснити відчуження належного йому майна, на користь інших осіб, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

В апеляційній скарзі заявник наголошує, що між сторонами виник спір щодо повернення заборгованості за договором позики, при цьому зазначає, що іншого майна на яке в процесі примусового виконання рішення суду може бути звернуто стягнення, відповідач не має, тому внаслідок реалізації вищезазначеної земельної ділянки можуть виникнути труднощі у виконанні можливого судового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи справу, апеляційний суд враховує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №932/14900/19.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43,49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, так само як і утруднити чи зробити неможливим ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , заява по забезпечення позову ґрунтується на припущеннях позивача, існування обставин, які в подальшому можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду під час розгляду справи, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Проте, відповідно вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскаржуване судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак Вікторія Анатоліївна, залишити без задоволення.

Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста