Провадження №2/523/1525/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судових засідань - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 17 в м. Одесі, у загальному позовному провадженні, цивільну справу № 523/17456/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

23.09.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона довгі роки проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та вела з останнім спільне господарство. У лютому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після його смерті відкрилась спадщина, інших спадкоємців за законом чи заповітом немає. Позивач вказує, що ОСОБА_2 фактично вважав заявницю донькою, та вона у свою чергу ставилась до нього, як до рідного батька, та поклала на себе обов`язок піклуватись про нього, а саме: купувала ліки, одяг, готувала їжу, робила ремонт та взагалі була поруч з останнім до дня його смерті. Після смерті ОСОБА_2 , подала заяву про прийняття спадщини. Також, позивач зазначила, що раніше рішенням Суворовського районного суду м. Одеси її вимоги в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання зі спадкодавцем були задоволені, однак дане судове рішення було скасовано з підстав наявності нібито спору про право за апеляційною скаргою Одеської міської ради. З урахуванням викладеного, позивача просить: 1) встановити факт постійного проживання разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року по 07 лютого 2020 року; 2) визнати право власності на 19/50 будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом як спадкоємець 4 черги; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

18.02.2022 року та 22.11.2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою просила: 1) встановити факт постійного проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_2 , з 2013 року по 07 лютого 2020 року; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 19/50 будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем 4 черги; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем четвертої черги.

30.08.2022 року Одеська міська рада надала письмові пояснення у справі, за підписом представника відповідача Одеської міської ради Балюк Б.О., згідно яких позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали. Представник відповідача зазначив, що позивачем позовні вимоги не доведені, а посилання на наявність лікарського свідоцтва про смерть та копію товарних чеків щодо купівлі будівельних матеріалів не є належними доказами, які в сукупності підтверджують факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та ведення з останнім спільного господарства. Відповідно до по квартирної картки (форма Б) у померлого була дружна ОСОБА_3 , яка проживала з останнім в квартирі до 2019 року, що відповідно спростовує факт проживання позивача зі спадкоємцем. Таким чином, у зв`язку з недоведеністю факту проживання зі спадкодавцем, не можуть бути й задоволені позовні вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.46).

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано з Приморської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи 884с/2020, відносно майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.45).

На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 15.11.2021 року (вх. № 33026) надійшла копія спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.53-107).

18.02.2022 року (вх. № 4640) позивачем подано клопотання про долучення доказів щодо спадкового майна (а.с.122-126).

22.02.2022 року позивачем подано до суду клопотання про виклик свідків (а.с. 130).

22.02.2022 року представником відповідача Одеської міської ради подано до суду клопотання про виклик свідків (а.с.131).

11.10.2023 року (вх. №18853) представником відповідача подано клопотання про залучення доказів, а саме: повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 16.09.2022 року. Також, подано клопотання про долучення доказів, а саме: витягу про укладення шлюбу та розірвання шлюбу.

30.10.2023 року (вх. № 623) подано клопотання за підписом представника позивача адвоката Ростомова Г.А. про приєднання доказів щодо реєстрації права власності на транспортний засіб.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

ІІІ. Позиції сторін.

В останнє судове засідання сторони до суду не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку документа до Електронного суду.

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся на адресу суду з заявою про подальший розгляд справи за його відсутності, також просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, що в ньому викладені.

Представник відповідача Одеської міської ради також подав до суду заяву, щодо можливості подальшого розгляду справи за відсутності сторони відповідача, просив відмовити у задоволенні позову.

Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, представники сторін звернулись із заявами про можливість проведення судового засідання у їх відсутність, також висловили власну думку щодо позовних вимог, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Позивач ОСОБА_1 , прийнявши участь у попередньому судовому засіданні, зазначила що знайома з ОСОБА_2 з трьох років, вони були сусідами, вона дружила з його синами. Спочатку померли сини, потім померла жінка. У ОСОБА_4 жодних родичів не було, він був частим гостем в їх будинку. Позивачка відвідувала ОСОБА_2 , робила ремонт, купувала ліки, приносила їжу, відносилась як до батька. ОСОБА_1 проживала поряд із ОСОБА_2 , вона не ночувала у нього, однак у них було спільне господарство. ОСОБА_1 постійно йому допомагала. Під спільним господарством позивачка розуміє постійну допомогу. Спільного бюджету не було, ОСОБА_1 витрачала кошти свого бюджету, ОСОБА_4 знаходився на її утриманні та забезпеченні. Пенсій ОСОБА_2 ОСОБА_1 не забирала. ОСОБА_2 перебував під повним наглядом позивачки з 2013 року. Він проживав з ОСОБА_7 , це була його жінка. ОСОБА_4 допомагав позивачці, забираючи дитину, матеріально не допомагав, була допомога у побутових дрібницях.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ростомов Г.А., прийнявши участь у попередньому судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник Одеської міської ради - Сірак В.В., прийнявши участь у попередньому судовому засіданні, не визнав позовні вимоги, просив відмовити у задоволенні позову, внаслідок його недоведеності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалося у дати явки сторін до судового засідання, не здійснювалось у дати не явки сторін до судового засіданні, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та допитавши свідки, вивчивши докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років, про що 11.02.2020 року складено відповідний актовий запис № 1558, свідоцтво про смерть видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) (а.с.10).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 за життя належали 19/50 частин будинку АДРЕСА_2 (а.с.62-65).

Також, за даними Головного Сервісного центру МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області (філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області) від 26.01.2023 року, станом на 23.01.2013 року згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 30.06.2015 року у ВРЕВ № 1 в Одеській області, на підставі довідки-рахунку, був зареєстрований автомобіль DAEWOO LANOS, 2005 року виписку, за ОСОБА_2 .

Судом досліджено матеріали спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів спадкової справи №84с/2020 року, спадкову справу заведено на підставі заяви ОСОБА_1 . Відповідно до матеріалів спадкової справи, державним нотаріусом з підстав перевірки спадкоємців після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 зроблено низку запитів щодо виявлення спадкоємців до майна померлого. Інші спадкоємці, які би прийняли спадщину за законом чи заповітом, відсутні.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 30.09.2022 року, № витягу 8, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.01.1989 року по 21.05.1991 року, актовий запис про розірвання шлюбу № 500.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона проживає по сусідству із будинком, в якому мешкав ОСОБА_2 , вікна її будинку виходять на вхід його будинку. Про ОСОБА_1 свідок дізналась після поховання ОСОБА_2 , будь-яких жінок після смерті його дружини, свідок біля нього не бачила. Через тиждень свідок побачила, як з двору ОСОБА_2 вигнали його автомобіль Жигулі, потім побачила як ОСОБА_1 виносить з будинку речі. Пізніше, свідок почула, що ОСОБА_1 пропонує іншим людям купити за 40 тисяч частку ОСОБА_2 в квартирі. Свідок повідомила, що ОСОБА_1 ніколи спільно не проживала з ОСОБА_2 , вони не вели спільного господарства, у них ніколи не було спільного побуту.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона являється сусідкою ОСОБА_2 , він заселився в будинок у 2013 році, вони проживали через стінку. З 2013 року ОСОБА_2 проживав із дружиною ОСОБА_7 , пізніше в квартирі з`явився ще один чоловік, співмешканець. ОСОБА_2 повідомляв, що з ОСОБА_7 вони були одружені. ОСОБА_7 померла у ІНФОРМАЦІЯ_5, за 11 місяців до його смерті. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_2 напали на свідка, та побили її, було порушено з цього приводу кримінальну справу. Із заявницею ОСОБА_1 свідок знайома, ОСОБА_1 ніколи не проживала із ОСОБА_2 , не вела спільного господарства, вона використовує шахрайську схему, щоб незаконно заволодіти його майном. В квартирі ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 з`явилася вже після його смерті, вивезла автомобіль, зайшла в будинок, без дозволу, забрала ключі. Із ОСОБА_1 у свідка почалися конфліктні відносини вже після смерті ОСОБА_2 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що у нього з ОСОБА_1 дружні стосунки з початку 2000 року. Приблизно у 2015 році він орендував будинок по Лузанівському провулку, по сусідству проживав ОСОБА_2 . Недалеко від ОСОБА_2 проживала ОСОБА_1 , вона відносилась до ОСОБА_4 як до батька. ОСОБА_1 лікувала ОСОБА_4 , він проживав один, допомагала йому по день смерті, давала грошові кошти на ремонт, у свідка брала в борг. ОСОБА_1 робила ремонт в квартирі ОСОБА_2 , свідок бачив її машину біля будинку, вони разом ходили за покупками. Вони спілкувалися як донька та батько, а не як дружина чоловік.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Для набуття права на спадкування за законом на підставі зазначеної статті необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (пункт 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі №554/14633/15-ц (провадження №61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі №461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).

Отже слід зазначити, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Отже, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Основним у питанні встановлення факту спільного проживання однією сім`єю слід виділити те, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. При цьому, обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У даному випадку, обґрунтовуючи позовні вимоги, у позові позивач ОСОБА_1 зазначила, що проживала разом з ОСОБА_2 з 2013 року по день його смерті, дбала про останнього, забезпечувала всім необхідним, вела з останнім спільне господарство, та оскільки інших спадкоємців ані за заповітом ані за законом не має, вважає себе єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 .

В свою чергу, у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що вони з ОСОБА_2 проживали поряд, тобто не спільно, вона не ночувала в будинку ОСОБА_2 , однак у них було спільне господарство, він перебував на її утриманні.

З огляду на викладене, суд вбачає суперечність у доводах позову, та поясненнях ОСОБА_1 , наданих у судовому засіданні.

Суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 , на підтвердження факту ведення зі спадкодавцем ОСОБА_2 спільного господарства, надано низку рахунків, накладних та товарних чеків.

З огляду на надані накладні, судом встановлено, що лише накладна від 10.08.2016 року та від 15.09.2016 року, виписані на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на суму 12 100 та 3 600 грн (а.с.28,29). У той же час, на накладних відсутня печатка, не можливо встановити особу, яка підписала накладні.

Інші рахунки, надані позивачем на підтвердження ведення спільного господарства із ОСОБА_2 , судом як докази наведеного не приймаються, оскільки в останніх не вказано ані адреси, ані замовника на поставку товару, з наданих документів (товарні чеки) взагалі не можливо встановити їх прямого відношення, як до будинку спадкодавця, так і до позивача у справі.

Крім того, наданих суду рахунків, накладних та товарних чеків явно недостатньо для висновку суду про ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 систематично спільного господарства.

Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

З огляду на викладене, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів систематичного ведення з ОСОБА_2 спільного господарства, перебування його на її утриманні. В свою чергу, відсутність обставин спільного проживання із ОСОБА_2 , у судовому засіданні ОСОБА_1 і не заперечувала. Також, наведені обставини були підтверджені у судовому засіданні показами свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_15 .

Слід зазначити, що лише свідок ОСОБА_15 надав свідчення з приводу того, що ОСОБА_1 здійснювала ремонтні роботи в будинку ОСОБА_2 , та останній неодноразово бачив їх разом та їх відносини були, як батька та дочки. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_8 зазначили, що відносини між позивачем та ОСОБА_2 були лише сусідськими. Про смерть ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 дізналася в день коли він помер, з ним не проживала та не відвідувала останнього.

Таким чином, з огляду на досліджені докази, що містяться в матеріалах справи та надані позивачем на підтвердження позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами її спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, оскільки не доведено наявності між цими особами дійсних, фактичних та беззаперечних відносин, які носили характер сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні прав і обов`язки.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майна для спільного користування, проведення спільного ремонту будинку, спільну участь у витратах на його утримання, спільне харчування, придбання продуктів для спільного столу тощо. У чому конкретно полягали взаємні права та обов`язки позивачки і ОСОБА_2 стороною позивача не вказано і матеріалами справи не підтверджено. Самі лише твердження позивача, що померлий ставився до неї, як до дочки, не є безперечними доказами, що між сторонами могли бути сімейні відносини оскільки дані твердження не доведені письмовими доказами.

Оскільки позивачем не надано належних, обґрунтованих та достатніх доказів на підтвердження того, що вона і померлий ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, інших доказів, які б вказували на наявність у них сталих відносин притаманних членам сім`ї, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимог щодо встановлення відповідного юридичного факту.

З урахуванням того, що суд не встановив факту, який надає змогу особі бути спадкоємцем померлого, відсутні і підстави для задоволення вимоги про визнання позивачем спадкоємцем четвертої черги, адже така вимога є похідною від встановлення факту спільного проживання однією сім`єю і відмова у задоволенні основної вимоги виключає у даному випадку задоволення похідної вимоги.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають.

Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

В силу положення ст. 141 ЦПК України - у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 353, 354 ЦПК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 15, 16, 1216, 1218, 1219, 1220, 1223, 1258, 1264, 1268 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Судові витрати понесені з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 26.07.2024 року, у зв`язку із тривалою та періодичною відсутністю в суді світла.

Судді: К.О. Далеко