ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7171/24 Справа № 235/3157/24 Суддя у 1-й інстанції - Філь О. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій Олена Василівна, та відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Філь О.Є. у місті Покровську Донецької області та повне судове рішення складено 10 травня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 20 січня 2021 року був прийнятий машиністом гірничо-виїмкових машин 6 розряду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» (далі відповідач) з повним робочим днем в шахті, 06 серпня 2021 року позивач був звільнений.

За час роботи на підприємстві відповідача позивач набув хронічних професійних захворювань.

Згідно з п. 7 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 21 грудня 2022 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці встановлено наявність у позивача професійних захворювань: Пневмоконіоз (t/p, 2/2, pi), ускладнений хронічним бронхітом ІІ стадія, фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст.(перша-друга). Хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами.

Згідно довідки міжрайонної травматологічної Медико-соціальної експертної комісії м. Покровська від 25 січня 2023 року серії 12ААА № 120170 позивачу первинно-повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 65% з яких: первинно - 30% радикулопатія, 25% - пневмоконіоз.

Згідно довідки міжрайонної травматологічної Медико-соціальної експертної комісії м. Покровська від 25 січня 2023 року року серії 12ААВ № 216404 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням.

Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №3003 та випискою із медичної карти стаціонарного хворого №1109 від 12 грудня 2022 року.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1109 від 12 грудня 2022 року позивач має скарги на задишку при незначному фізичному навантаженні, ходьбі 50 м; загальну слабкість, втому; кашель з віділенням мокротиння; біль у грудній клітині після кашлю; пітливість; біль у поперековому відділі хребта, з іррадіацією в праву ногу, оніміння в правій нозі; біль підсилюється під час незначного фізичного навантаження; ходьбі; підвищення АТ.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя.

З моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивач ОСОБА_1 постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Все це постійно і негативно позначалося і позначається на душевному та фізичному станах позивача. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію.

Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічних професійних захворювань.

Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у 245 000 грн. 00 коп. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходив з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, тяжкості захворювань, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійних захворювань, а також незворотності значного погіршення стану здоров`я.

Посилаючись на вищевикладене позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» на його користь відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання суму грошових коштів у розмірі 245 000, 00 грн.

Рішенням Красноармійський міськрайонний суд Донецької областівід 10 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому в результаті професійних захворювань у розмірі 80 000 грн. 00 коп., без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЦЕНТРАЛЬ» на користь держави судовий збір в розмірі 800 грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій О.В., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на його користь, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості.

Зазначає, що ним оцінено свої моральні страждання, виходячи з критеріїв розумності і справедливості, тоді як суд першої інстанції безпідставно занизив розмір моральної шкоди, оскільки 65% втрати професійної працездатності безстроково, свідчить про безповоротність втрати здоров`я та неможливості відновлення стану здоров`я до нормального.

У зв`язку з професійними захворюваннями та втратою професійної працездатності порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту встановлення професійних захворювань позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування.

При цьому, просить суд апеляційної інстанції врахувати ступінь втрати ним професійної працездатності, визнання його людиною з інвалідністю третьої групи безстроково та причини виникнення професійних захворювань.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач підтримує доводи своєї апеляційної скарги, заперечує проти апеляційної скарги позивача, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, зазначає, що позивач ОСОБА_1 прийнятий до ТОВ «Укрцентраль», 20 січня 2021 року та звільнений 06 серпня 2021 року.

За період своєї роботи позивач тривалий час знаходився на лікарняному.

Позивачем не надано доказів на підтвердження ступеню та глибини душевних страждань. Укладаючи трудовий договір з позивачем, відповідач свідомо йшов працювати у шкідливих умовах праці.

В апеляційній скарзі відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЦЕНТРАЛЬ»просить скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. З огляду на те, що професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах шкідливих виробничих факторів, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки 04 місяці 29 днів, а фактично (не включаючи час знаходження на лікарняному) ОСОБА_1 працював на ТОВ «Укрцентраль» лише 3 місяці та 8 днів, наданими позивачем доказами не підтверджено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ТОВ «Укрцентраль».

Відповідач зазначає, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В даному рішенні судом першої інстанції не обгрунтовано наявність та ступінь вини відповідача, протиправність діяння заподіювача шкоди та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Крім того, ступінь, глибина страждань людини є доволі оціночними категоріями, які не обов`язково повинні мати зовнішній прояв, саме тому, відповідач вважає, що критерії їх юридичної оцінки мають грунтуватися на відповідних доказах, а саме висновках медичних органів, які позивачем до суду не надані, у зв`язку з чим ступень та глибина душевних страждань позивача достовірно не підтверджена.

Крім того, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, 09 травня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, та 10 травня 2024 року судом ухвалено рішення по справі.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не надав позивачу час підготувати відповідь на відзив, а відповідачу заперечення на відповідь на відзив, таким чином, судом першої інстанції порушено принцип змагальності та права сторін по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Повалій О.В., підтримує доводи апеляційної скарги позивача, заперечує проти доводів апеляційної скарги відповідача, просить залишити її без задоволення, зазначає, що заподіяна позивачу моральна шкода полягає у тому, що хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Згідно з п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 21 грудня 2022 року наявна вина відповідача.

Позивачем належно доведено факт заподіяння йому моральної шкоди та надано переконливі та змістовні роз`яснення, в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода. Заперечення факту наявності моральних страждань відповідачем через відсутність у позивача діагнозу або медичного висновку психолога або психіатра суперечить чинному законодавству, рішенням КСУ та судовій практиці.

Відповідач мав створити позивачу належні, безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого ушкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, станом на дату подання апеляційних скарг, а саме 07 червня 2024 року, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 20 січня 2021 року був прийнятий машиністом гірничо - виїмкових машин 6 розряду з повним робочим днем в шахті до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» (далі відповідач), 06 серпня 2021 року позивач був звільнений, що підтверджується копією трудової книжки № НОМЕР_1 (а.с. 8-12).

За час роботи на підприємстві відповідача, позивач набув хронічних професійних захворювань, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 21 грудня 2022 року, згідно якому зазначений діагноз: Пневмоконіоз (t/p, 2/2, pi), ускладнений хронічним бронхітом ІІ стадія, фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст.(перша-друга). Хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами (а.с. 13-14).

25 січня 2023 року позивачу була вперше встановлена третя група інвалідності за професійними захворюваннями. Йому було встановлено первинно за сукупністю 65% втрати професійної працездатності, безстроково (30% - профрадикулопатія, 25% - первинний пневмоконіоз, 10% - трудове каліцтво 24 грудня 2012 року) (а.с. 15-16).

Судом першої інстанції встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійних захворювань позивача. Висновком МСЕК від 25 січня 2023 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи безстроково (а.с. 15-16).

По факту професійних захворювань позивача було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21 грудня 2022 року, де в п. 13 вказано висновок про наявність шкідливих умов праці згідно з «Гігієнічною класифікацією праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» затвердженого наказом МОЗ України № 248 від 08 квітня 2014 року, умови праці ОСОБА_1 за концентрацією пилу в повітрі робочої зони до третього класу, четвертого ступеню; за параметрами мікроклімату до третього класу першого ступеню; за рівнем шуму до третього класу другого ступеню; за важкістю праці до третього класу третього ступеню.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, а саме значне погіршення стану його здоров`я, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 55%, позивач визнаний інвалідом третьої групи безстроково.

Беручи до уваги, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача 3 місяці та 8 днів, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000,00 грн.

Відповідно до трудової книжки та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21 грудня 2022 року загальний стаж роботи позивача складає 26 років 02 місяці 27 днів, з них, в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки 04 місяці 29 днів, за професією машиніста гірничих виїмкових машин 09 років 11 місяців 25 днів, з них на підприємстві відповідача 6 місяців та 17 днів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, що потягло за собою втрату професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21 грудня 2022 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача є тривала робота ОСОБА_1 в умовах дії шкідливих виробничих факторів:

Згідно з вимогами Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища важкості та напруженості трудового процесу» № 248 від 08 квітня 2014 року умови праці ОСОБА_1 :

-за концентрацією пилу пилу в повітрі робочої зони до третього класу четвертого ступеню;

-за параметрами мікроклімату до третього класу першого ступеню;

-за рівнем шуму до третього класу другого ступеню;

-за важкістю праці до третього класу третього ступеню.

Отже, роботодавець ТОВ «Укрцентраль», під час роботи позивача, допустив перевищення шкідливої дії важкості праці, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли, в тому числі й з вини ТОВ «Укрцентраль», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «Укрцентраль» щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями, встановлений судом та підтверджений матеріалами справи. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, судом встановлено, що, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 55% та йому встановлено третю група інвалідності безстроково.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивач зазнав фізичного болю, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував, що життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, втрачено здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Виходячи з наведених вище обставин, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивачки, ступінь втрати ним професійної працездатності внаслідок отриманих професійних захворювань в розмірі 55%, та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача протягом 6 місяців та 17 днів (період з 20 січня 2021 року по 06 серпня 2021 року) в шкідливих умовах праці, порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, враховуючи те, що позивач повинен постійно проходити лікування, щоденно переносить фізичний біль та моральні переживання. Наслідки отриманих на виробництві професійних захворювань обмежують його активну діяльність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Значну частину часу позивач витрачає на підтримання свого здоров`я, що порушує її нормальні життєві зв`язки. При цьому позивач розуміє, що стан його здоров`я не відновиться навіть при лікуванні. Відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що впливає на її моральний стан.

Колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини даної справи, тяжкість наслідків отриманих професійних захворювань, наявність фізичних страждань позивача, що в свою чергу викликають моральні страждання вважає, що розмір моральної шкоди визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність, безстроково у розмірі 55 % та встановлено третю групу інвалідності первинно безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Періодично проходить лікування, однак, незважаючи на постійні курси лікування, покращення в стані здоров`я не спостерігається.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг, як позивача, так і відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Колегією суддів не приймаются доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення норм процесуального права, а саме: при ухваленні рішення суд першої інстанції не надав позивачу час підготувати відповідь на відзив, а відповідачу заперечення на відповідь на відзив, оскільки, вказане посилання на порушення норм процесуального права, не є підставою для скасування рішення по справі та не призвело до ухвалення неправильного рішення по суті.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій Олена Василівна, та відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрцентраль» - залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької областівід 10 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: