Справа № 643/8176/24
Провадження № 2-о/643/349/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2024 м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Замікула Б.С., розглянувши

заяву ОСОБА_1

заінтересовані особи:

- ОСОБА_2

-Органи опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради

про встановлення факту, що має юридичне значення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - заявник) звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт, що заявник самостійно виховує та утримує без участі матері неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розглянувши подану заяву, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ч.1 ст. 315 ЦПК України унормовано, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України).

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначає, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ), який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2024. Від цього шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати із заявником. Як зазначає заявник, на даний час колишня дружина самоусунулась від виховання та утримання сина, на даний час проживає за кордоном.

Заявник стверджує, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час повністю перебуває на його утриманні.

На підтвердження вказаних обставин заявник надав: довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, в якій зазначено відомості про реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі, співвласником якої є заявник; копії характеристик з місця навчання сина заявника; копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 01.04.2023 про його згоду на виїзд сина за кордон; копію письмових пояснень сина заявника; копії платіжних інструкцій про перерахування заявником грошових коштів на користь сина.

Крім того, то заяви долучено копію службової характеристики із шостої прикордонної застави (з м.д. н.п. АДРЕСА_2) другої прикордонної комендатури (з м.д. АДРЕСА_1 ), де заявник проходить військову службу.

Враховуючи наведені обставини заявник стверджує, що встановлення судом факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина без участі матері необхідне для вирішення питань, пов`язаних із вихованням дитини, оформлення соціальної допомоги, тимчасового виїзду з дитиною за кордон без згоди матері.

Суд, оцінивши надані документи та обґрунтування заявника, вважає за необхідне зазначити наступне.

Правовідносини, які склались між заявником, заінтересованою особою та дитиною врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними.

Відповідно до ч.1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ч.1,2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

У ч.3 ст. 155 СК України зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Положенням ч.2 ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Таким чином, викладені заявником обставини вказують про наявність спору між батьком та матір`ю щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини її матір`ю. Факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Водночас, матеріали справи не містять відомостей, що мати неповнолітнього сина заявника - ОСОБА_2 наразі позбавлена батьківських прав або визнана судом безвісно відсутньою.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом (позовному провадженні).

Щодо необхідності встановлення судом факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина без участі матері з метою вирішення питань, пов`язаних із оформленням соціальної допомоги та тимчасового виїзду з дитиною за кордон без згоди матері суд зазначає наступне.

Порядок отримання соціальної допомоги визначено відповідними нормативно-правовими актами залежно від виду соціальної допомоги.

Державна соціальна допомога призначається у встановленому законом порядку та відноситься до компетенції відповідних органів державної влади як суб`єктів владних повноважень, які реалізують державну політику у сфері соціального захисту населення.

Кабінет Міністрів України постановою від 27.12.2001 № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» затвердив відповідний Порядок, який визначає умови призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми.

Отже, правовідносини у цій сфері носять публічних характер, а потенційний спір, що може виникнути між заявником та органами соціального захисту - не може вирішуватись в порядку окремого провадження.

Так само, правовідносини із органами Державної прикордонної служби України щодо перетину заявником державного кордону мають публічний характер та підлягають вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Суд також відзначає, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують безперешкодний виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон для участі у спортивних змаганнях. Відтак, відсутні підстави вважати, що звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту спрямоване на усунення перешкод, пов`язаних із перетином кордону. Матеріали заяви також не містять відомостей про створення матір`ю неповнолітнього сина заявника - ОСОБА_2 перешкод для виїзду сина за кордон.

Водночас, можливість виїзду заявника разом з сином за кордон має вирішуватись з урахуванням обмежень, обумовлених статусом заявника як військовослужбовця та запровадженого в Україні воєнного стану.

Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення ст. 1 ЦК України. За змістом ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права, за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб.

Встановлення факту, яке має юридичне значення, не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 536/1039/17).

Таким чином, суд дійшов висновку, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, у зв`язку з чим відмовляє у відкритті провадження у даній справі на підставі ч.4 ст. 315 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 260, 315 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ст. 261 ЦПК України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Суддя Б.С. Замікула