ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6956/24 Справа № 2-163/2002 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 2-163/2002

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

скаржник ОСОБА_1

заінтересована особа Інгулецький відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

стягувач ОСОБА_2 вна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року, яка постановлена суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 16 травня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні в Інгулецькому відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 53916332 за виконавчим листом № 2-163/2002, виданим Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року до досягнення дитиною повноліття.

Під час виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника та його внесено в реєстр боржників.

25 липня 2022 року постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

11 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до виконавчої служби про зняття арешту з майна та виключення з реєстру боржників, на що отримав відмову, оскільки відсутні правові підстави для цього та наявний борг по аліментам у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн.

ОСОБА_1 не погоджується з розрахованою виконавцем сумою боргу, тому 10 червня 2019 року він звертався до державного виконавця з питанням про здійснення перерахунку суми заборгованості, однак цього зроблено не було.

Вважає, що за обставин відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

На підставі наведеного вище, просив суд визнати неправомірною бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , виключити з реєстру боржників у виконавчому провадженні № 53916332 за виконавчим листом № 2-163/2002 та зобов`язати виконавчу службу вчинити дії по зняттю арешту та виключити з реєстру боржників скаржника.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ОСОБА_2 , відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить колегію суддів скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення його скарги бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що 25 липня 2022 року постановою державного виконавця виконавчий документ, а саме виконавчий лист № 2-163/2002, виданий Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року до досягнення дитиною повноліття, було повернуто стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Зауважує на тому, що за обставин відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Крім того апелянт не погоджується з розрахованою виконавцем сумою боргу, тому 10 червня 2019 року він звертався до державного виконавця з питанням про здійснення перерахунку суми заборгованості, однак цього зроблено не було

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Скаржник ОСОБА_1 в поданій ним апеляційній скарзі просить проводити розгляд справи за його відсутності.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, на виконанні Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 53916332 з примусового виконання виконавчого листа № 2-163/2002, виданого Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року по досягнення дитиною повноліття.

26 березня 2018 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки-розрахунку, станом на 11 листопада 2018 року, борг по аліментам становить 116 530,02 грн.

18 січня 2019 року ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області оголошено розшук боржника ОСОБА_1

25 липня 2022 року постановою державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Терещенко Ю.В. виконавчий документ у виконавчому провадження № 53916332 повернуто стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник звернувся із заявою до виконавчої служби про зняття арешту з майна та виключення з реєстру боржників, на що отримав відмову, оскільки відсутні правові підстави для цього та наявний борг по аліментам у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн.

На вказану заяву Інгулецьким відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надано ОСОБА_1 відповідь, в якій вказано, що у державного виконавця відсутні правові підстави для вилучення боржника з Єдиного реєстру боржників та зняття арешту з майна, оскільки у боржника ОСОБА_1 наявний борг по аліментам у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_1 посилався на те, що виконавчий документ було повернуто стягувачеві, він не згоден з розміром боргу за виконавчим провадженням. Крім того посилався на те, що з боку стягувача відсутні майнові претензії до нього, а наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Підстави, за яких виконавче провадження підлягає закінченню визначені в статті 39 даного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 40 вищевказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Таким чином, законодавець розрізняє поняття "завершення" та "закінчення" виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, визначених ст. 37 Закону, воно вважається "завершеним", а у разі винесення виконавцем постанови з підстав, визначених ст. 39 Закону, воно вважається закінченим.

З встановлених судом обставин встановлено, що виконавчий документ, в якому скаржник є боржником був повернутий державним виконавцем стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону.

Повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону, згідно з нормами ч. 1 ст. 40 Закону, не є підставою для зняття арешту, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Окрім цього, боржником під час розгляду скарги не доведено, що існують підстави, які визначені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Вищевказане також підтверджується нормами п. п. 21, 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, згідно з якими закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Таким чином, боржник з метою зняття арешту повинен внести на депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби кошти, достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на нього, і тільки у такому разі державний виконавець буде зобов`язаний зняти арешт та інші заходи примусового виконання рішень, застосовані під час виконавчого провадження.

Окрім цього, згідно з ч. 7 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів, у той час як встановлено вище - виконавець повернув виконавчий документ на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону, що не є підставою для виключення відомостей про боржника з відповідного реєстру.

Аналогічні висновки навела колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі

№425/1341/17 (провадження № 61-17531св18).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, які повторюють доводи скарги ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та яким судом першої інстанції вже було надано відповідну оцінку, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного його тлумачення, що не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч.5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому доводи скаржника про відсутність майнових претензій з боку стягувача, є помилковими.

Отже доводи апеляційної скарги відповідача не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: