30.07.2024 Єдиний унікальний номер 265/4651/20
Провадження № 2-в/205/34/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Мадьонової Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про відновлення втраченого судового провадження,

В С Т А Н О В И В:

Заявником ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду вищевказану заяву, в обґрунтування якої зазначено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 70 500 доларів США та 3% річних у розмірі 6 330 доларів 42 центи США, а разом 76 830 доларів 42 центи; суму боргу за договором позики у розмірі 15 400 євро та 3% річних у розмірі 1 382 євро 81 євроцент, а разом 16 782 євро 81 євроцент; витрати з оплати судового збору у сумі 10 510 гривень. 18 січня 2022 року постановою Донецького апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а вищевказане рішення залишено без змін. 01 лютого 2022 року Донецький апеляційний суд своєю ухвалою виправив описку в повному тексті вищезазначеної постанови, де замість зазначеної дати складання повного тексту постанови 28 січня 2021 року зазначив вірно 28 січня 2022 року. ОСОБА_2 до Верховного Суду з касаційною скаргою на вищезазначені рішення не звертався. ОСОБА_1 отримала від Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області лише вищевказані рішення, постанову Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року, ухвалу Донецького апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, однак оригінали виконавчих листів не отримала через введення військового стану в країні з 24 лютого 2022 року. Листом №01-22/22/382/2022 від 19 грудня 2022 року Ленінський районний суд м.Дніпропетровська повідомив про те, що станом на 19 грудня 2022 року матеріали судових справ, які знаходились в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області не вивезені із зони бойових дій та не передані до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Метою подачі заяви про відновлення втраченого судового провадження є подача до виконавчої служби виконавчих листів з метою виконання ОСОБА_2 рішення суду. У зв`язку з чим, вони звернулись до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження та просили задовольнити заяву в частині надання ОСОБА_1 виконавчих листів з метою їх подання до виконавчої служби для виконання, та зазначити у виконавчих листах адресу тимчасового мешкання ОСОБА_2 .

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви.

12 липня 2024 року на адресу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена цивільна справа на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року, якою задоволена апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 та скасована ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024 року продовжено розгляд вищевказаної заяви.

Представником заявника було сформовано в системі «Електронний суд» додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідні рішення суду наявні в ЄДРСР, а тому суд має в своєму розпорядженні впевнитись у тому, що у цій справі вже прийнято кінцеве рішення, однак ОСОБА_1 не з власної волі, а у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану не має у своєму розпорядженні виконавчих листів у цій справі з метою їх подання до виконання до державної виконавчої служби подала заяву про відновлення провадження в частині отримання виконавчих листів для подачі на виконання судового рішення до моменту закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Метою подачі відповідної заяви про відновлення втраченого судового провадження є отримання від суду оригіналів виконавчих листів та подача до виконавчої служби виконавчих листів з метою виконання боржником ОСОБА_2 рішення суду. У зв`язку з чим, просив суд задовольнити заяву ОСОБА_1 в частині надання ОСОБА_1 виконавчих листів з метою їх подання до виконавчої служби для виконання, та зазначити у виконавчих листах адресу тимчасового мешкання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (приватна садиба).

Представник заявника сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності заявника, заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали заяви та додані до нього копії документів, суд дійшов таких висновків

Згідно із ч. 3 ст. 493 ЦПК України розгляд заяви про відновлення втраченого судового провадження здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом, протягом тридцяти днів з дня надходження заяви до суду.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 489 ЦПК України встановлено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Як зазначено у ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Пунктом 38 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що за правилами розділу IX ЦПК відновлення втраченого (і в разі, коли справу знищено за закінченням строку зберігання) повністю або частково судового провадження в цивільній справі, якщо вона була закінчена ухваленням рішення або постановленням ухвали про закриття провадження, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом, судом, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі, за заявою (зміст якої визначено статтею 405 ЦПК) осіб, які брали участь у справі (їх правонаступників), або за ініціативою суду (коли це потрібно для вирішення іншої справи, надіслання справи до суду вищої інстанції тощо).

Статтею 493 ЦПК України передбачено, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: 1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); 2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; 3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; 4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; 5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; 6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Заявником ОСОБА_1 разом з заявою про відновлення втраченого судового провадження було надано до суду копії: рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року, постанови Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у справі №265/4651/20.

Частинами 1-2 ст. 3 ЗУ «Про доступ до судових рішень» передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006 року №740.

Згідно із абз. 4 п. 2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Пунктами 12-14 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначено, що суди надсилають адміністраторові Реєстру копії всіх судових рішень виключно в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису, що передує видачі копії судового рішення. Електронні копії судових рішень надсилаються відповідальною особою апарату суду не пізніше дня, що настає після ухвалення (постановлення) судового рішення. У передбачених процесуальним законодавством випадках електронні копії судових рішень надсилаються адміністраторові Реєстру в день складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 20 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Судом за відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наявність процесуальних документів у справі № 265/4651/20.

Як передбачено ч. 1 ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Разом з тим, заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у своїй заяві просять відновити судове провадження у справі № 265/4651/20, саме в частині надання ОСОБА_1 виконавчих листів з метою їх подання до виконавчої служби для виконання, та зазначити у виконавчих листах адресу тимчасового мешкання ОСОБА_2 , але виконавчі листи не є частиною судового провадження, і видаються судом на підставі судового рішення, тому суд дійшов висновку про можливість за власною ініціативою, керуючись положеннями ч .1 ст. 489 ЦПК України, відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, в частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року, постанови Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 01 лютого 2022 року.

Керуючись ст. ст. 247, 258-261, 353, 354, 488-490, 493, 494 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про відновлення втраченого судового провадження задовольнити.

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, в частині рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року у цивільній справі № 265/4651/20 (провадження № 2/265/141/21), згідно тексту якого:

Справа №265/4651/20

Провадження №2/265/141/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Вайновського А. М., за участю секретаря судових засідань Гавшиної А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 1 листопада 2016 року надала у безвідсоткову позику 70500 доларів США та 15400 євро. Про отримання вказаних коштів з боку ОСОБА_2 було складено письмову розписку, якою було передбачено термін повернення боргу 10 липня 2017 року. Проте відповідач належним чином не виконав своє зобов`язання та починаючи з 10 липня 2017 року по день пред`явлення позову - протягом трьох років продовжує ухилятися від повернення коштів, кожного разу надаючи з різних підстав нові терміни повернення. Враховуючи положення ст.1046-1049 просила суд стягнути з відповідача на її користь суми боргу за договором позики, 3% річних та моральну шкоду в розмірі 23615 гривень та судові витрати понесені у зв`язку із зверненням до суду. Моральна шкода полягає у відчутті нею постійного занепокоєння щодо невиконання зобов`язання на значну суму грошових коштів протягом значного часу, що сказалося на її психологічному стані, була вимушена безпідставно хвилюватися та відчувати байдуже ставлення відповідача до свого зобов`язання. Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою, 3 % річних та моральну шкоду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 30 липня 2020 року було відкрите провадження по справі та призначеного підготовче судове засідання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2020 року підготовче провадження закрито, по справі призначено відкрите судове засідання в режимі відеоконференції з Святошинським районним судом міста Києва за участю позивача ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 січня 2021 рокута05 лютого 2021 року судові засідання за клопотанням відповідача ОСОБА_2 були призначені у режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом міста Києва, проте відповідач жодного разу для участі у відеоконференції не прибув.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судові засідання призначені: 15.10.2020, 26.10.2020, 25.11.2020, 27.11.2021, 05.02.2021, 31.03.2021, 13.04.2021, 30.06.2021. З матеріалів справи вбачається, що відповідач кожного разу був обізнаний про місце та дату слухання справи, що безпосередньо вбачається з самих клопотань ОСОБА_2 , якими останній кожного разу просив суд відкласти слухання справи, на його думку з поважних причин. Неявка відповідача в судові засідання, надання з його боку чисельних клопотань про відкладення слухань справи судом розцінюється виключно, як зловживання стороною своїми процесуальними правами, метою якого є затягування судового розгляду. При цьому, суд враховує, що права відповідача були цілком забезпечені, а в розпорядженні суду наявні усі документи, які дозволяють розглянути справу з винесенням обґрунтованого та законного рішення.

Суд також враховує, що 19 січня 2021 року разом з клопотанням про відкладання розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 висловлена правова позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, заявою про застосування позовної давності відповідач фактично не спростовуючи наявність та обсяг договірних відносин з позивачем просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, що передбачені ст.257 ЦК України та які на його думку пропущені позивачем.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого підтверджується факт укладення договору позики і його умов.

Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, а які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно розписки від 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 безвідсоткову позику 70500 доларів США та 15400 євро. Термін повернення боргу 10 липня 2017 року.

Вищевказані договори позики (розписки) підписані відповідачами, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки у кредитора, свідчить про невиконання боржниками своїх боргових зобов`язань.

Вказані положення цілком узгоджуються з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена розписка містить час отримання коштів, сума отриманих коштів та час повернення.

Наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи, що на час розгляду справи грошові кошти боржником не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 70500 (сімдесят тисяч п`ятсот) доларів США та суму боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро тим самим задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц роз`яснила, що періодом нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене ч.2 ст.625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

В своїх позовних вимогах позивач, посилаючись на ст.625 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3% річних за період з 11.07.2017 року по 07.07.2020 року 1382,81 євро та 6330,42 долара США.

Суд перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем повністю погоджується з сумами, що підлягають стягненню з відповідача в якості 3% річних.

Відповідно до розписки від 01 листопада 2016 року в якій зазначено термін повернення 10.07.2017 року, а станом на день винесення рішення борг відповідачем не повернуто, то вимоги позивача про стягнення 3% річних ґрунтуються на вимогах передбачених законодавство.

Таким чином, в межах заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму боргу за договором позики у розмірі 70500 доларів США та 3% річних у розмірі 6330 доларів 42 центи США, а разом 76830 доларів 42 центи США (USD). Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пділягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро та 3% річних у розмірі 1382 євро 81 євроцент, а разом 16782 євро 81 євроцент (EUR).

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до висновків Великої Палати ВСУ, викладених у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Так само, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Враховуючи наведене, суд визначає суму що підлягає стягненню саме в іноземній валюті: доларах США та Євро, оскільки саме в цій валюті сторонами визначена сума боргу у договорі позики.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р № 4 Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме п 9 даної постанови, згідно якого Розмір відшкодування моральної(немайнової)шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках."

Моральна шкода є категорією об`єктивною, тому, встановлюючи факт наявності такої шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), а й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення усталеного для даної особи способу життя, життєдіяльності.

Таким чином, згідно чинного законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов`язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то ухвалені в справі судові рішення щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 23615 гривень, за невиконання договору позики від 01.11.2016 задоволенню не підлягають.

Суд не може погодитись із заявою відповідача ОСОБА_2 про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності. При цьому суд враховує, що позивач ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду 07.07.2020 року, що підтверджується відповідними відмітками поштового відділення тобто в межах позовної давності встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 також підлягає стягненню сплачений нею судовий збір - 10510 гривень.

Керуючись статтями 2, 12, 49, 76, 78, 81, 102, 133, 141, 185, 188, 210, 265, 266, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 70500 (сімдесят тисяч п`ятсот) доларів США та 3% річних у розмірі 6330 (шість тисяч триста тридцять) доларів 42 центи США, а разом 76830 (сімдесят шість тисяч вісімсот тридцять) доларів 42 центи США (USD).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро та 3% річних у розмірі 1382 (одна тисяча триста вісімдесят два) євро 81 євроцент, а разом 16782 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят два ) євро 81 євроцент (EUR).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судової влади України http://court.gov.ua/sud0538/.

Вступна та резолютивна частини рішення складено та проголошено 30 червня 2021 року.

Повний текст судового рішення складено у десятиденний строк.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя А.М. Вайновський

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, в частині постанови Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року у цивільній справі № 265/4651/20 (провадження № 22-ц/804/66/22), відповідно до тексту якої:

22-ц/804/66/22

265/4651/20

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„18 січня 2022 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/4651/20

Номер провадження 22-ц/804/66/22

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

за участю секретаря: Грішко С.В.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень Володимир Олексійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року головуючого судді Вайновського А.М. по цивільній справі про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 01 листопада 2016 року надала у безвідсоткову позику 70 500 доларів США та 15 400 євро. Про отримання вказаних коштів з боку ОСОБА_2 було складено письмову розписку, якою було передбачено термін повернення боргу 10 липня 2017 року. Проте, відповідач належним чином не виконав своє зобов`язання та починаючи з 10 липня 2017 року по день пред`явлення позову - протягом трьох років продовжує ухилятися від повернення коштів, кожного разу надаючи з різних підстав нові терміни повернення. Зазначала, що протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у відчутті нею постійного занепокоєння щодо невиконання зобов`язання на значну суму грошових коштів протягом значного часу, що сказалося на її психологічному стані, була вимушена безпідставно хвилюватися та відчувати байдуже ставлення відповідача до свого зобов`язання.

Просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 70 500 доларів США та 15 400 Євро; 3% річних по доларовій позиції в розмірі 6330,42 доларів США; 3% річних по євровій позиції в розмірі 1382,81 євро; моральну шкоду в розмірі 23615 грн; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 70500 доларів США та 3% річних у розмірі 6330 доларів 42 центи США, а разом 76830 доларів 42 центи США (USD); суму боргу за договором позики у розмірі 15400 євро та 3% річних у розмірі 1382 євро 81 євроцент, а разом 16782 євро 81 євроцент (EUR); витрати з оплати судового збору у сумі 10510 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень В.О., просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що справу розглянуто за відсутності відповідача не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, лише 25 червня 2021 року відповідач випадково дізнався з порталу Судова влада України, що судовий розгляд призначений на 30 червня 2021 року та того ж дня направив до суду, в тому числі електронним листом, відповідну заяву про неможливість прибути у судове засідання із зазначенням причин неприбуття. Станом на 30 червня 2021 року у суду та в справі, були відсутні відомості про вручення відповідачу судової повістки. Відсутність належного повідомлення з боку суду про час та місце судового розгляду та розгляд справи за його відсутності, позбавило відповідача можливості представляти свої інтереси в суді. Зазначивши в оскаржуваному рішенні про те, що відповідач не з`являвся в судові засідання, судом першої інстанції нічого не зазначено про те, чи був відповідач кожного разу належним чином повідомлений про день, час і місце судового розгляду і про докази, що підтверджували б цю обставину.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції наведено висновок, що ОСОБА_2 неодноразово не з`являвся в судові засідання, в тому числі і в засідання 30 червня 2021року, тому, відповідно до приписів ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд мав провести заочний розгляд справи в порядку, що визначений статтями 280-283 ЦПК України і ухвалити заочне рішення, однак в порушення зазначеного, судом ухвалено рішення в загальному порядку, що позбавило відповідача можливості скористатися процедурою перегляду заочного рішення.

До того ж, у підготовчому судовому засіданні 25 листопада 2020 року не було досягнуто мети, що визначена ч. 1 ст. 196 ЦПК України - не виконані завдання, що визначені ч. 1 ст. 189 ЦПК України, тому ухвалу про проведення підготовчого судового засідання постановлено незаконно. Провівши підготовче судове засідання за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений по дату, час та місце судового засідання, а також за відсутності у справі підтвердження одержання відповідачем копії позову з додатками, за відсутності позиції відповідача щодо ставлення до позову, суд першої інстанції порушив засади рівності учасників справи перед законом та судом і змагальності сторін, чим позбавив відповідача можливості скористатися процесуальними можливостями захисту від необґрунтованого позову, зокрема, і на подачу відзиву на позовну заяву.

Крім того, оскаржуване рішення ухвалене за відсутності допустимих доказів. Так, на підтвердження факту виникнення боргових зобов`язань позивач надав суду копію розписки від 01 листопада 2016 року, яка не посвідчена у встановленому законом порядку, що суперечить приписам ч. 2 ст. 95 ЦПК України, отже, не може вважатися допустимим доказом і не повинна була прийматися судом першої інстанції як доказ під час ухвалення оскаржуваного рішення. Оригінал суду для огляду не надавався. Інших доказів факту укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів суду надано не було, отже прийнявши до уваги вказану розписку, суд ухвалив оскаржуване рішення на підставі недопустимих доказів.

Також, зазначено, що відповідач ніколи не укладав з ОСОБА_1 договору позики у будь-якій формі та не отримував від неї будь-яких грошових коштів за таким договором, ніколи не приймав на себе боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 у будь-якій формі, боргову розписку від 01 листопада 2016 року не підписував. Відтак, відсутні правові підстави для задоволення позову. Проте, про ці обставини відповідач був позбавлений можливості повідомити суду першої інстанції і надати відповідні докази, зокрема, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. За таких обставин, керуючись пунктом 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України заявляє суду про необхідність дослідження цих обставин під час розгляду апеляційної скарги, що вимагає отримання і дослідження у справі нових доказів, витребування у позивача оригінальний примірник розписки від 01 листопада 2016 року, відібрати зразки підпису відповідача ОСОБА_2 за досліджуваний період і призначити почеркознавчу експертизу.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Крекотень В.О., ОСОБА_1 зазначила,що усі твердження адвоката Крекотень В.О., які були зазначені в поданій апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його винесенні є надуманими, та не підкріплені належними доказами. Обставини, наявності боргу позивачем повністю доведені та підкріплені письмовими доказами ,оригіналом розписки,що знаходиться у розпорядженні суду та приєднана до матеріалів справи.Особливо, звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що адвокат Крекотень В.О., який є представником відповідача ОСОБА_2 , в поданій апеляційній скарзі взагалі не спростовує фактичність боргових зобов*язань відповідача перед позивачем,чим визнає законні та правомірні позовні вимоги ОСОБА_1 . На підставі вищезазначеного, вважає, що рішення суду не може бути скасовано по формальним та надуманим підставам.А тому, ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції є законне, правомірне та таке, що не підлягає скасуванню.

Відповідач ОСОБА_2 не з`являвся в судові засідання, при цьому відповідач кожного разу був обізнаний про місце та дату слухання справи, що безпосередньо вбачається з самих клопотань ОСОБА_2 , якими останній кожного разу просив суд відкласти слухання справи, на його думку, з поважних причин. Неявка відповідача в судові засідання, надання з його боку чисельних клопотань про відкладення слухань справи судом розцінювалася як зловживання стороною своїми процесуальними правами, метою якого є затягування судового розгляду. Позивач ОСОБА_1 цілковити та повністю погоджується з позицією суду та вважає, що дійсно сам відповідач подаючи свої клопотання знав про предмет спору і міг скористатися своїм правом надати відзив на позовну заяву,або докази щодо спростування заявлених позовних вимог .Проте, таких кроків відповідач не вчинив . Крім того,19 січня 2021 року разом з клопотанням про відкладання розгляду справи відповідачем була висловлена правова позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 . Так, заявою про застосування позовної давності відповідач фактично не спростовуючи наявність та обсяг договірних відносин з позивачем, просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, що передбачені ст.257 ЦК України , які на його думку пропущені позивачем. Таким чином, як вже зазначав позивач дії відповідача були цілковито сплановані та мали на меті не здійснити реальні дії щодо повернення боргових зобов*язань, а уникнути їх повернення за допомогою застосування строків позовної давності. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13 січня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшли заяви , відповідно яких зазначив,що позивач ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача та вважає,що представником апелянта жодним чином не спростовані заявлені позовні вимоги,а тому законне рішення суду не може бути скасоване по формальним підставам. ОСОБА_2 в поданій апеляційний скарзі жодним чином не спростовуються заявлені позовні вимоги позивача. Жодним чином , ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги не зазначав в основу своєї правової позиції відповідні обставини про те,що начебто він не підписував відповідну боргову розписку. Дані факти чітко та закономірно свідчать про намагання представника апелянта адвоката Крекотень В.О. уникнути виконання взятих на себе зобов*язань ОСОБА_2 вчиняючи відповідні маніпуляції та використовуючи і зловживаючи своїм процесуальним статусом та правами.Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції від 30 червня 2021 року залишити без змін (т.2.а.с.с127).

Крім того, 13 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до вимоги представника відповідача адвоката Крекотень В.О. про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити питання: чи виконаний підпис на борговій розписці від 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 чи іншою особою, та відмови у повному обсязі в задоволенні вказаного клопотання. Вважає, що задоволення вказаного клопотання є неможливим та буде незаконним, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_2 жодним чином не заперечував про існування боргових зобов`язань, про що свідчить ряд поданих ним клопотань та інших письмових доказів, хоча відповідач мав право заявити відповідне клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, але не робив цього та суду дану вимогу не заявляв, що свідчить про визнання боргових зобов`язань. В суді першої інстанції ОСОБА_2 мав тактику уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань шляхом подання клопотань про застосування строків позовної давності до відповідних правовідносин, однак, зрозумівши, що позивачем не порушені строки позовної давності звернення до суду, обрав тактику затягування справи шляхом неявки до суду, системним перенесенням справи, а наразі заявленням про призначення експертизи, що свідчить про зловживання своїми процесуальними правами. Крім того, отримавши позовну заяву та зрозумівши суть позовних вимог, за умови, що відповідачем заявлено, що начебто він не підписував відповідну боргову розписку, ним не було заявлено суду про такі обставини та не надано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, позову про визнання даного правочину недійсним не подавалося, що на їхню думку, унеможливлює призначення такої експертизи вже в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_2 пропустив строки позовної давності оскарження такого правочину, що унеможливлює призначення відповідної почеркознавчої експертизи судом апеляційної інстанції. Призначення експертизи судом апеляційної інстанції, за умови не заявлення апелянтом відповідного клопотання в суді першої інстанції, фактично підмінює поняття перегляду рішення суду першої інстанції ,так як виникають нові обставини, які суд першої інстанції не розглядав, що є незаконним.

У судовому засіданні апеляційного суду представники позивача ОСОБА_1 адвокати Масловський І.А. та Шмаров О.В. підтримали доводи викладені в запереченнях на апеляційну скаргу та заявах на клопотання відповідача , просили апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат Крекотень В.О. не з*явилися ,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № НОМЕР_5 за № 2828 та шляхом отримання судової повістки, про що свідчить підтвердження про отримання в системі Електронний суд (т. 2 а.с. 100,102 ).

Відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі .

Слід також зазначити,що 09 грудня 2021 року та 10 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшли клопотання ОСОБА_2 та його представника адвоката Крекотень В.О. про зупинення апеляційного провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням Святошинського районного суду міста Києва у цивільній справі № 759/27147/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування клопотань, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 ніколи не укладав з відповідачем ОСОБА_1 договору позики у будь-якій формі та не отримував від неї будь-яких грошових коштів за таким договором, ніколи не приймав на себе боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , боргової розписки від 01 листопада 2016 року не підписував, про що зазначав і в апеляційній скарзі. Вказує, що внаслідок порушень судом першої інстанції норм процесуального права, він був позбавлений можливості подати зустрічний позов та своєчасно надати відповідні докази. 29 листопада 2021 року він звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01 листопада 2016 року, провадження за яким 30 листопада 2021 року відкрито. Вважають, що оскільки дійсність чи недійсність договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оформленого розпискою від 01 листопада 2016 року має істотне значення для даної справи та безпосередньо впливає на оцінку доказів в частині стягнення з нього грошових коштів на користь ОСОБА_1 , є підстави для зупинення апеляційного провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 та його представника адвоката Крекотень В.О. про зупинення апеляційного провадження у цивільній справі № 265/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди до набрання законної сили судовим рішенням Святошинського районного суду міста Києва у цивільній справі № 759/27147/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики (т.2.а.с.65-67).

28 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції, через систему Електронний суд, від представника ОСОБА_2 адвоката Крекотень В.О. надійшли наступні клопотання :

- про відкладення судового засідання, у зв`язку з тим, що 28 грудня 2021 року о 14:30 годині представник має прийняти участь, як представник відповідача, у заздалегідь погодженому та запланованому судовому засіданні по справі № 905/1678/21 у Господарському суді Донецької області, що територіально розташований у місті Харкові, через що він не має змоги прибути до Донецького апеляційного суду та взяти участь в судовому засіданні по справі № 265/4651/20. На підтвердження цієї обставини надав наказ про відрядження від 16 грудня 2021 року та зазначив, що інформація про судовий розгляд і склад учасників справи є загальнодоступною, і на інтернет-сайті «Судова влада України», і в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Разом з тим, просить врахувати те, що відповідач ОСОБА_2 не є фахівцем у галузі права та не має необхідних знань і навичок, що дозволили б йому самостійно ефективно відстоювати свою правову позицію в судовому засіданні. Інтереси позивача у справі представлені професійним адвокатом. Виходячи з цього, рівність процесуального становища учасників справи перед судом, під час розгляду справи, може бути забезпечена лише за умов, якщо інтереси відповідача також буде представляти кваліфікований адвокат. Реалізуючи своє право, що надане йому, зокрема, ч. 1 ст. 15 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 уклав договір про надання професійної правничої допомоги з адвокатським бюро «Юридична група Володимира Крекотень». Сприяння судом у забезпеченні участі під час розгляду справи на усіх етапах, обраного відповідачем адвоката, є запорукою реалізації ОСОБА_2 права, що надане йому ч. 1 ст. 15 ЦПК України. Окрім того, вважає, що об`єктивно, якщо склад суду справді є неупередженим, неможливо вирішити спір в судовому засіданні 28 грудня 2021 року за відсутності відповідача та його представника, оскільки в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 наголосив на тому, що він не укладав з позивачем ОСОБА_1 договору позики у будь-якій формі та не отримував від неї будь-яких грошових коштів за таким договором. Ніколи не приймав на себе боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 у будь-якій формі та не підписував боргову розписку від 01 листопада 2016 року, тому, відсутні правові підстави для задоволення позову. Проте, про ці обставини відповідач був позбавлений можливості повідомити суду першої інстанції і надати відповідні докази, зокрема, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, за обставин, що містяться у пунктах 3.1.-3.5. апеляційної скарги. На підставі пункту 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі було заявлено суду про необхідність дослідження цих обставин під час розгляду апеляційної скарги. Але це вимагає отримання і дослідження у справі нових доказів: витребування у позивача оригінальний примірник розписки від 01 листопада 2016 року, відібрання експериментальних зразків підпису відповідача ОСОБА_2 , в тому числі і за досліджуваний період, призначення почеркознавчої експертизи. Просив, відкласти судове засідання 28 грудня 2021 року та призначити дату наступного судового засідання, з метою запобігання виникнення подібних випадків відкладення справи у майбутньому і недопущення затягування строків розгляду справи з цієї причини, враховуючи графік наступних відряджень представника, участі в інших судових засіданнях, а також відпустки, що вже заплановані. Так, представник ОСОБА_5 не зможе прибути до Донецького апеляційного суду та прийняти участь у судовому засіданні: з 30 грудня 2021 року по 09 січня 2022 року - відпустка за межами України; 20 січня 2022 року; 25 січня 2022 року; 26 січня 2022 року; 02 лютого 2022 року; 04 лютого 2022 року; 14 лютого 2022 року; 22 лютого 2022 року; 01 березня 2022 року;- про витребування у позивача ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки від 01 листопада 2016 року;

- про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити питання: Чи виконаний підпис на борговій розписці від 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 чи іншою особою? Проведення експертизи доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6), оскільки висновок судової почеркознавчої експертизи в цивільній справі є одним із належних та допустимих доказів щодо вирішення позовних вимог і для з`ясування цих обставин, які входять до предмета доказування та мають значення для справи, вбачається необхідність спеціальних знань, без яких встановити відповідні обставини справи та вирішити спір по суті неможливо.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року відкладено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень В. О., на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року на 18 січня 2022 року о 10-00 годині, про що повідомлені учасники справи у встановленому порядку про дату, час і місце судового засідання, та продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів з 02 січня 2022 року. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Крекотень В. О. про витребування у позивача ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки від 01 листопада 2016 року відмовлено . Повідомлено про те,що ОСОБА_2 необхідно з`явитись до суду апеляційної інстанції у судове засідання призначене на 18 січня 2022 року о 10-00 годині для вирішення питання щодо призначення почеркознавчої експертизи та відібрання вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку, в тому числі і за досліджуваний період, особи, яка підлягає ідентифікації (т.2.а.с.93-94).

Копія вказаної ухвали суду отримана представником ОСОБА_2 адвокатом Крекотень В.О. через систему Електронний суд (т.2.а.с.105).

17 січня 2022 року через електронну пошту від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Крекотень В.О. надійшло клопотання про те,що 17 січня 2022 року ОСОБА_2 повідомив його про те,що через хворобу,а також через скрутне матеріальне становище він не може прибути до Донецького апеляційного суду 18 січня 2022 року.Разом з тим,розуміючи,що ця обставина може потягнути затягування строків розгляду справи,він не заперечує проти того аби суд провів судове засідання 18 січня 2022 року і вирішив питання щодо призначення почеркознавчої експертизи,згідно його клопотання,за його відсутності.Усвідомлюючи те,що у разі задоволення клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи виникне потреба у відібранні зразків підпису ОСОБА_2 відповідач готовий надати суду вільні зразки почерку,що містяться у відповідних документах,які він підписував протягом досліджуваного періоду часу,і що не пов*язані з розглядом справи.Окрім того,він готовий надати суду і експериментальні зразки-власноручно в судовому засіданні.Умовно-вільні зразки підпису відповідача містяться в процесуальних документах,поданих ним під час розгляду справи.Проте,наведені вище обставини неможливості прибуття до суду 18 січня 2022 року не мають стати приводом для обмеження доступу ОСОБА_2 до правосуддя,в тому числі ,у частині надання доказів. Відповідач ОСОБА_2 фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 ,територіальна юрисдикція Києво-Святошинського районного суду Київської області .Ввважає доцільним звернутися до суду апеляційної інстанції з клопотанням про проведення судового засідання,що призначене на 18 січня 2022 року і вирішення питання щодо призначення почеркознавчої експертизи,згідно його клопотання ,за відсутності ОСОБА_2 та доручити Києво-Святошинському районному суду Київськогої області відібрати у відповідача вільні зразки його підпису за досліджуваний період,а також експериментальні зразки підпису з додержанням встановленого законом порядку (т.2.а.с.135).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Крекотень В. О. про вирішення питання щодо призначення у справі почеркознавчої експертизи за відсутності відповідача та про доручення Києво-Святошинському районному суду Київської області відібрання у відповідача ОСОБА_2 вільних зразків його підпису за досліджуваний період, а також експериментальних зразків підпису за досліджуваний період відмовлено.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року , ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Смірнова проти України).

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим, з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи,з метою дотримання строків розгляду справи,передбачених ч.1 ст.371 ЦПК України,строк якого був продовжено ,відповідно ухвали суду апеляційної інстанції від 28 грудня 2021 року .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , безвідсоткову позику 70 500 доларів США та 15 400 євро. Термін повернення боргу 10 липня 2017 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернув отримані ним в якості позики грошові кошти, чим порушив умови договору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 70 500 доларів США та суму боргу за договором позики у розмірі 15 400 євро та 3 % річних простроченої суми за період з 11 липня 2017 року по 07 липня 2020 року 6330,42 долара США та 1382,81 євро .

Оскільки між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов*язань,а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди,судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 23 615 грн за невиконання договору позики від 01 листопада 2016 року .

Суд першої інстанції також врахував ,що 19 січня 2021 року разом з клопотанням про відкладання розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 висловлена правова позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 . Так, заявою про застосування позовної давності відповідач фактично не спростовуючи наявність та обсяг договірних відносин з позивачем просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, що передбачені ст.257 ЦК України та які на його думку пропущені позивачем (т.1.а.с.97) .

Суд не погодився із заявою відповідача ОСОБА_2 про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності. При цьому,врахував , що позивач ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду 07 липня 2020 року , що підтверджується відповідними відмітками поштового відділення (т.1.а.с.43),тобто в межах позовної давності встановленої законом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом цього позову є стягнення грошових коштів у сумі 70 500 доларів США та 15 400 євро , отриманих у борг 01 листопада 2016 року, що підтверджується розпискою від 01 листопада 2016 року , згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг ОСОБА_1 , який взяв 01 листопада 2016 року в сумі 70 500 доларів США та 15 400 євро,що станом на 01 листопада 2016 року становить в еквіваленті 2 271 900 грн. Позика отримана ним є безвідсотковою. Зі змісту розписки вбачається,що ОСОБА_2 зобов*язався повернути ОСОБА_1 взяті в борг вищезазначені грошові кошти включно до 10 липня 2017 року.Крім того,зазначено,що ОСОБА_2 усвідомлюючи значення своїх дій,вчинків,їх наслідків,вчиняючи даний правочин вчиняє його свідомо,розписку пише свідомо,з власних міркувань та без застосування до нього з боку ОСОБА_1 та/або третіх осіб заходів фізичного,психологічного та морального тиску. На момент написання даної розписки є осудною особою,наркотичних та психотропних речовини раніше не вживав та не вживає в теперішній час,лікарських засобів/препаратів за складовими наркотичного та психотропного впливу дії раніше не вживав та не вживає до теперішнього часу, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває.Розписка написана власноручно 01 листопада 2016 року , містить підпис ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмовий доказ , оригінал розписки від 01 листопада 2016 року (т.1.а.с.171 ) .

Відповідач не спростував ,що спірні кошти 01 листопада 2016 року він не отримував .

Вищевказаний договір позики (розписки) підписаний відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки у кредитора, свідчить про невиконання боржниками своїх боргових зобов`язань.

Вказані положення цілком узгоджуються з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена розписка містить час отримання коштів, суму отриманих коштів та час повернення. Наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач повинен повернути суму позики у розмірі 70 500 доларів США та 15 400 євро.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики апеляційний суд зазначає.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний ,а не штрафний характер,оскільки є способом майнового права та інтересу,який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, перевіреного судом першої інстанції ,за період : -11 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 174 днів,-з 01січня 2018 року по 31 грудня 2018 року -365 днів, - з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів,-з 01 січня 2020 року по 07 липня 2020 року - 189 днів.Загальна кількість днів прострочення повернення позики складає -1093 дні.Формула розрахунку: (відсотки) (сума боргу) х (процентна ставка) / 100% / 365 днів х (кількість днів), де:(сума боргу) - сума простроченого боргу,(процентна ставка) - три проценти річних, відповідно до ст. 625 ЦК України,(кількість днів) - різниця між датою розрахунку та датою виникнення прострочення зобов*язання .Тобто, : - 70 500 доларів США х 3:100: 365 = 6 330,42 доларів США; - 15 400 Євро х 3:100: 365 = 1 382,81 Євро., позивач правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 11 липня 2017 року по 07 липня 2020 року у розмірі 6 330,42 доларів США та 1382,81 євро, а тому вказана сума підлягає стягненню на користь позивача.

Суд першої інстанції,з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, встановивши те,що відповідач не виконав умов укладеного 01 листопада 2016 року договору позики,оформленного розпискою факт власноручного підписання якого та отримання спірної суми коштів ОСОБА_2 ,на думку суду апеляційної інстанції,підтвердив у поданій до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області заяві від 19 січня 2021 року про застосування позовної давності,та оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув,зробив правильний виносвок,що боржник зобов*язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сумм,визначених ч.2 ст.625 ЦК України .

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та іншихобставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Із положень ст.77 ЦПК України слідує,що належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не надано доказів того,що між сторонами виникли інші правовідносини ,не пов*язані з виконанням боргового зобов*язання.Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов*язання.

Апеляційний суд вважає,що суд першої інстанції ,вирішуючи даний спір,повно,всебічно і об`єктивно перевірив доводи сторін,встановленим фактам і доказам дав правильну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

При встановленні зазначених фактів і постановленні рішення судом правильно застосовано норми матеріального права та не було порушено норм процесуального права,що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги є непереконливими , були предметом дослідження суду першої інстанції , висновки суду вони не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те,що у справі відсутні відомості про вручення судової повістки та відсутість належного повідомлення судом про час ті місце судового розгляду та розгляд справи за відсутністю відповідача спростовується дослідженими матеріалами справи.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам ,які не мають статусу підприємців,-за адресою їх місця проживання чи місця перебування,зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.3 ч.8 ст128 ЦПК України днем вручення судової повістки є : день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження ,иісця проживання чи перебування особи,повідомленою цією особою суду.

Так,вбачається ,що судові повістки надсилалися до адреси відповідача . Проте,поверталися в тому числі на призначений розгляд справи 30 червня 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою « .

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Як вбачається з матеріалів справи таку заяву відповідач ОСОБА_2 , ані суду першої інстанції,ані апеляційному суду не надавав.

Слід зазначити,що протягом розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 на підставі заяв та клопотань, надавалися різні адреси місця мешкання: Київська область,Києво-Святошинський район,село Петропавлівська Борщагівка,вулиця Пушкіна ,буд 101-електронною поштою клопотання про відкладення підготовчого судового засідання від 14 жовтня 2020 року (т.1.а.с.53-54 ),клопотання про відкладення підготовчого судового засідання від 23 жовтня 2020 року ,поданого електронною поштою (т.1.а.с.66-68),клопотання про надіслання копії ухвали про відкриття провадження по справі та копії позовної заяви з додатками від 23 жовтня 2020 року,від 15 січня 2021 року ,від 21 січня 2021 року,заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції ,що надішла 15 січня 2021 року електронною поштою , де місце мешкання зазначено,як будинок 101 (т.1.а.с.69-70,89-90,91-92,103). Відповідно повернутого конверту до адреси суду першої інстанції ,яким надсилалася копія ухвали від 30 липня 2020 року та пакет документів ,вбачається відмітка поштового відділення про відсутність адресата за вказаною адресою (т.1.а.с.77).

Клопотання від 21 січня 2021 року про відкладення розгляду справи та надіслання копії позовної заяви відповідачем надіслано до суду із зазначенням будинку 101 (т.1.а.104-105),проте відповідно поштового відправлення ОСОБА_2 зазначає на конверті будинок 104 «б» (т.1.а.с.106).Конверт суду першої інстанції з пакетом документів , надісланий до будинку АДРЕСА_1 , повернуто до суду із зазначенням поштового відділення даних про те,що адресат відсутній за вказаною адресою .Також,поштовим відділенням повернута і судова повістка на 31 березня 2021 року,з таких саме підстав (т.1.а.с.123,125).

Як вбачається з досліджених матеріалів справи 16 березня 2021 року ОСОБА_2 отримав позовну заяву,про що свідчить власноручний підпис (т.1а.с.131).

Відповідно клопотання відповідача ОСОБА_2 від 25 березня 2021 року,що надійшло до суду поштовим відправленням 29 березня 2021 року , про відкладення розгляду справи 31 березня 2021 року ,визнання поважною причину неподання відзиву та доказів,що обгрунтовують заперечення проти позову та його поновлення ,відповідач , як на поштовому конверті , так і в клопотанні, зазначає адресу місце мешкання у будинку АДРЕСА_1 (т.1.а.с.159-162).

Відповідно клопотання відповідача ОСОБА_2 від 07 квітня 2021 року,що надійшло до суду електронною поштою 12 квітня 2021 року , про відкладення розгляду справи 13 квітня 2021 року ,визнання поважною причину неподання відзиву та доказів,що обгрунтовують заперечення проти позову та його поновлення ,відповідач , у вказаному клопотанні зазначає адресу місця мешкання у будинку АДРЕСА_1 (т.1.а.с.173-174,175-178).

Поштові конверти надіслані відповідачу за місцем мешкання : будинок АДРЕСА_4 ,із судовими повістками на 13 квітня 2021 року та пакетом документів : позовна заява та ухвала, повернуті до суду першої інстанції з відміткою поштового відділення за відсутністю адресата за вказаними адресами (т.1.а.с.180,181).

Відповідно клопотання відповідача ОСОБА_2 від 25 червня 2021 року,що надійшло до суду поштовим відправленням 30 червня 2021 року , про відкладення розгляду справи 30 червня 2021 року ,визнання поважною причину неподання відзиву та доказів,що обгрунтовують заперечення проти позову та його поновлення ,відповідач , в клопотанні, зазначає адресу місце мешкання у будинку АДРЕСА_1 (т.1.а.с.189-191).

Відповідно клопотання представника відповідача ОСОБА_5 ,що надійшло до суду першої інстанції 25 серпня 2021 року , клопотання ОСОБА_2 від 16 серпня 2021 року ,що надійшло до суду 26 серпня 2021 року, про видачу копії судового рішення по справі № 265/4651/20 , адреса відповідача зазначена ,як будинок АДРЕСА_1 (т.1а.с.203,206,208,213-214).

Як вбачається ,з повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 28 серпня 2021 року копію рішення суду першої інстанції отримав за адресою : АДРЕСА_1 (т.1.а.с.220).

Апеляційний суд вважає ,що стороною відповідача свідомо не отримувалася кореспонденція на пошті відправлена судом першої інстанції ,а тому, є не коректним посилання в апеляційній скарзі на не виконання судом першої інстанції вимог цивільного процесуального права та порушення прав відповідача бути обізнаним про день та час розгляду справи .

Крім того,слід відмітити,що така поведінка сторони відповідача не змінилася протягом апеляційного перегляду справи,оскільки також в документах надісланих судом апеляційної інстанції, були зазначені різні номери будинку місця проживання відповідача (т.1.а.с. 226-будинок 104»а»,т.2.а.с.8,т.2.а.с.47-49 ОСОБА_2 будинок 104, т.2.а.с.50-52 копія позовної заяви ОСОБА_2 від 29 листопада 2021 року до Святошинського районного суду м.Києва будинок 104 «а» ,конверт відправника ОСОБА_2 містить зазначення АДРЕСА_1 (т.2.а.с.55), клопотання ОСОБА_5 про зупинення розгляду справи будинок АДРЕСА_1 (т.2.а.с.56),клопотання ОСОБА_5 про розгляд справи 14 грудня 2021 року у суді апеляційної інстанції без його участі (т.2.а.с.62),клопотання Крекотень від 27 грудня 2021 року ,підписаного ЕЦП ,будинок 104 «а» (т.2.а.с.85-86),клопотання про витребування боргової розписки ,про призначення експертизи,проведення судового засідання за відсутності ОСОБА_2 ,судового доручення - будинок 104 «а» (т.2.а.с.88-89,90-91,135).

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані:1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Глава 11 ЦПК України регулює порядок заочного розгляду справ у цивільному судочинстві.

Заочне провадження є особливим порядком розгляду та вирішення цивільної справи за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, позивач не заперечує проти такого вирішення справи та суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріали справи не містять погодження позивача ОСОБА_1 про прийняття заочного рішення,а тому посилання в апеляційній скарги на не прийняття судом першої інстанції заочного рішення є безпідставними.

Згідно до ст.191 ЦПК України подання відзиву це право відповідача. В частині другій цієї ж статті зазначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Як вбачається із заяви відповідача від 19 січня 2021 року про застосування позовної давності, ОСОБА_2 просив застосувати до спірних правовідношень позовну давність,оскільки виходячи зі змісту ухвали про відкриття від 30 липня 2020 року ,позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 16 липня 2020 року (т.1.а.с.97).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом норм процесуального законодавства,спростовуються дослідженими матеріалами справи та не дають підстав для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції відхиляються . Аргументи заперечень на апеляційну скаргу є прийнятними . При апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції детально перевірив усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України , дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень Володимир Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 28 січня 2021 року .

Судді:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, в частині ухвали Донецького апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у цивільній справі № 265/4651/20 (провадження № 22-ц/804/66/22), відповідно до тексту якої:

22-ц/804/66/22

265/4651/20

У Х В А Л А

01 лютого 2022 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/4651/20

Номер провадження 22-ц/804/66/22

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

розглянувши питання про виправлення описки по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень Володимир Олексійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

Постановою Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень В. О., залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року залишено без змін.

Встановлено, що в повному тексті постанови Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року допущено описку, а саме, помилково зазначено дату складення повного тексту постанови 28 січня 2021 року замість вірної 28 січня 2022 року.

Відповідно до ст. 269 ЦПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження. Ухвала про внесення виправлень надсилається всім особам, яким видавалося чи надсилалося судове рішення, що містить описки чи арифметичні помилки.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне виправити допущену описку.

Керуючись ст.ст. 269,381 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ :

Виправити описку в повному тексті постанови Донецького апеляційного суду від 18 січня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Крекотень Володимир Олексійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року, замість зазначеної дати складення повного тексту постанови 28 січня 2021 року зазначити вірно : « Повний текст постанови складений 28 січня 2022 року».

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Судді:

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя: Т.П. Терещенко

.