Єдиний унікальний номер 235/1107/24
Провадження № 2/235/585/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.

за участю позивача ОСОБА_1

секретаря судового засідання Леонової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

7 лютого 2024 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Покровської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю, яка здана позивачем на пошту 1 лютого 2024 року (а.с.35).

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 є власником будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на житло, виданого житловим управлінням Шевченківського комунального господарства 13.06.1947, право власності на будинок зареєстровано в КП БТІ 27.06.1951 у книзі 1, реєстр 37.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 12.03.2021, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , вартість будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , становить 38 989,86 грн.

Приблизно з 1995 року про місцезнаходження ОСОБА_2 відсутні будь-які відомості.

У вказаному будинку позивач був зареєстрований з 1966 року по 1985 рік, проживає в будинку з 2001 року по теперішній час, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, постійно здійснює у ньому поточний та капітальний ремонти.

Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, крім нього, немає.

На підставі наведеного просить визнати за ним право власності на будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 (а.с.2-4, 44-46).

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження; визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.48).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , якій надано строк для надання пояснень щодо позову або відзиву 15 днів з дати отримання копії цієї ухвали (а.с.54).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.59).

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Відповідач надав клопотання, в якому просив справу розглянути за відсутністю його представника, ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.51).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причини неявки (а.с.64).

Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови, що їх належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вислухавши позивача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить наступних висновків.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.

Згідно з інформацією КП «Бюро технічної інвентаризації» від 04.01.2021 № 7/01-02 до 1 січня 2013 року будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на право особистої власності на житло, виданого житловим управлінням Шевченківського комунального господарства 13.06.1947, в КП «БТІ» зареєстровано 27.06.1951 в книзі 1 реєстр 37 (а.с.8, 10).

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Покровської міської ради Донецької області № 32 від 13.04.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з 2001 року по теперішній час (а.с.11).

Свідок ОСОБА_4 показала, що її сім`я дружила із сім`єю Мединських і часто бувала у них у будинку за адресою: АДРЕСА_2 . В цьому будинку жили прабаба позивача ОСОБА_2 , він сам, його батьки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , брат ОСОБА_7 . ОСОБА_2 останні дні провела у будинку для людей похилого віку у м. Донецьку, де й померла. На теперішній час ОСОБА_1 проживає у спірному будинку більше 20 років, утримує та періодично ремонтує його.

Свідок ОСОБА_8 показала, що з 2003 року вона проивала по сусідству із сім`єю Мединських: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та його дружини, які проживали у будинку АДРЕСА_2 . Раніше в будинку проживала прабаба позивача ОСОБА_2 . На теперішній час в цьому будинку проживає позивач, ремонтує його, веде господарство, саджає городину.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч.1 та 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістомст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦивільному кодексі Українистрок, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років, для рухомого п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України).

Положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оглядом правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ) встановлено, що його власником є ОСОБА_2 , офіційні відомості про смерть якої в матеріалах справи відсутні (а.с.8-9).

Натомість, позивач, звернувшись в суд з позовом про набуття права власності за набувальною давністю, не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.

Крім того, позивач не довів, чим саме порушуються його права Покровською міською військовою адміністрацією Покровського району Донецької області, оскільки спірний житловий будинок належить на праві особистої власності ОСОБА_2 , про що ним же самим надані відповідні юридичні документи.

На підставі наведеного, суд доходить висновку про те, що в позові позивачу необхідно відмовити.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача (а.с.1).

Відповідно до ст.ст.328, 344 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Покровської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції за правилами ст.ст.354, 355 ЦПК України.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 23 липня 2024 року. Повне рішення складене 31 липня 2024 року.

Суддя Г.В. Назаренко