ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4838/24 Справа № 202/1923/23 Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Ведмєдєва Віталія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим, 22 червня 2023 року, позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПН ДМНО ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , яка 21 жовтня 1998 року склала заповіт, відповідно до якого заповідала належну їй частину квартири АДРЕСА_1 , позивачці. Таким чином після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири АДРЕСА_1 , та позивачка, будучи спадкоємцем, прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала разом з нею.

11 вересня 2012 року відкрита спадкова справа до майна померлої ОСОБА_4 13 грудня 2022 року позивачка, через свого представника ОСОБА_5 , звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено через те, що нотаріусу не наданий оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Зазначала, що разом з ОСОБА_4 , співвласником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем після його смерті була його дружина ОСОБА_2 , якій позивачка направила вимогу надати правовстановлюючий документ, але відповіді не отримала, тому просила суд ухвалити рішення, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ведмєдєва В.Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що та обставина, що на даний момент не існує документальних доказів на підтвердження того, що вона проживала разом з матір`ю саме на момент її смерті, одночасно не спростовує цього факту. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до невідповідного висновку щодо відсутності її порушених прав та відсутності законних та обґрунтованих підстав їх поновлення.

07 травня 2024 року адвокат Громов Ю.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що позивачка насправді постійно не проживала з спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки ще з 1998 року вона виїхала за межі України та постійно проживала в Аргентинській Республіці.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровськ померла мати позивачки ОСОБА_4 ,.

До органів РАЦС з заявою про реєстрацію смерті ОСОБА_4 зверталася відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується витягом від 04 жовтня 2022 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить частка квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлій на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження №3/346-98, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №422п за реєстровим №268-3.

21 жовтня 1998 року ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, відповідно до якого належну їй частину квартири АДРЕСА_2 заповідала позивачці ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту від 21 жовтня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої ДНК Криворотько В. за реєстровим №1-6216.

З копії спадкової справи судом встановлено, що 11 вересня 2012 року до ПН ДМНО ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої ОСОБА_4 ОСОБА_6 і того ж дня нотаріусом була заведена спадкова справа до майна померлої №28/2012.

Спадкова справа не містить заяви ОСОБА_1 , яка подана в строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , але містить заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , яка датована 13 грудня 2022 року, про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4

13 грудня 2022 року постановою нотаріуса Лявзіній В.В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про спадщину) у зв`язку з тим, що нею не подані нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно.

Зі змісту заяви представника ОСОБА_1 від 13 грудня 2022 року випливає, що ОСОБА_1 вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом проживання з померлою на день її смерті, що підтверджується довідкою ОСББ «Щербини-31» №67 від 23 липня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка у спірній квартирі була зареєстрована, проте не проживає з 1998 року, у тому числі, й на час відкриття спадщини після смерті матері, що підтверджено належними доказами, а сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, тому позивач, як спадкоємець, не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , та відповідно не набула права на спадкове майно.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини першої, другої статті 1220 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

У справі, яка переглядається, вирішується спір про визнання права власності за ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, 21 жовтня 1998 року ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, відповідно до якого належну їй частину квартири АДРЕСА_2 заповідала ОСОБА_1 . ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів спадкової справи №28/2012, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що 11 вересня 2012 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_6 , якій вказав, що крім нього іншої спадкоємицею є донька померлої ОСОБА_1 (т. 1 а.с.82). З заяви ОСОБА_6 від 30 жовтня 2012 року вбачається, що йому відомий зміст заповіту його матері яким належну частку квартири вона заповіла ОСОБА_1 . Він працездатний як за віком, так і за станом здоров`я права на обов`язкову частку немає (т.1, а.с.93).

Спадкова справа не містить заяви ОСОБА_1 , поданої в строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Проте, 13 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (т.1 а.с.107).

Як в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину, так і в позові зазначається про те, що ОСОБА_1 спадщину після смерті матері прийняла шляхом проживання з померлою на день смерті.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачкою не доведено свого фактичного проживання із спадкодавцем, та доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі фактичне проживання разом зі спадкодавцем, що також недоведено позивачкою, не свідчить про вчинення спадкоємцем дій, які б беззаперечно підтверджували факт управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця та наявність підстав, які б вказували на фактичне прийняття спадщини.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку (частина третя статті 89 ЦПК України).

Судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, судом апеляційної інстанції не встановлено. А правильне по суті й законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Ведмєдєва Віталія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров