Номер провадження: 22-ц/813/2181/24
Справа № 509/5882/21
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пересипка Д.В.,

учасники справи: позивачка - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2023 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Гандзій Д.М., в приміщені того ж суду, та на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що 26 серпня 2011 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . На теперішній час в Овідіопольському районному судді перебуває цивільна справа № 509/4660/21 про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 . За період шлюбу було набуте спільне майно. Просила суд визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача з визнанням за кожним з них права особистої власності по 1/2 частці на :

- земельну ділянку, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 площею 0,1008 га;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

- земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці № НОМЕР_2 , площею 0,0716 га, кадастровий номер :02:004:2997, який на момент звернення до суду є об`єктом незавершеного будівництва, мотивуючи набуттям вищевказаного нерухомого майна за спільні кошти у шлюбі сторін, укладеного 26 серпня 2011 року, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках, що не визнається відповідачем.

08 грудня 2021 року на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та поділ спільного майна подружжя, в якому він просив визнати його особистою власністю житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та поділити спільне майно подружжя у виді автомобіля марки «LEXUS RX-350» 2007 року випуску, кузов № VIN: НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , виділивши його відповідачці зі стягнення з неї грошової компенсації вартості належної йому частки в розмірі 203335 грн, мотивуючи тим, що свідоцтво про право власності на вказаний спірний будинок хоча й отримано ним 12 листопада 2012 року під час перебування в шлюбі з відповідачкою, однак його будівництво здійснювалось в період з 2002 року на належній йому особисто на підставі договору дарування від 12 липня 2002 року земельній ділянці площею 0,1008 га та повністю завершений будівництвом в 2008 року, а тому він заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності та поділу вказаного будинку та земельної ділянки. Також, у зустрічному позові вказується, що спірний автомобіль набуто за час шлюбу в 2015 році зареєстровано на ім`я відповідачки для використання нею, і на сьогодні автомобіль перебуває у фактичному використанні, є неподільним, а відтак підлягає виділенню відповідачці зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та в частині визнання права власності і поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що вчинене ним в період 2017-2019 р.р. будівництво садового будинку є самочинним, а відтак не підлягає поділу. Разом з тим, він не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання її права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0716 га з цільовим призначенням для садівництва, що розташована за вищевказаною адресою.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2021 року цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою власністю кожного та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та поділ спільного майна - об`єднано в одне провадження під № 509/5882/21.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2023 року Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано земельну ділянку, площею 0,0716 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , масив III, земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:004:2997, з цільовим призначенням : для індивідуального садівництва - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0716 га, що розташова за адресою: АДРЕСА_1 , масив III, земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:004:2997, з цільовим призначенням : для індивідуального садівництва.

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та поділ майна подружжя задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який складається в цілому з житлового будинку під літ. «А-2», загальною площею 195,30 кв.м, житловою площею 72,70 кв.м, балкону під літ. «а», загальною площею 11,80 кв.м, сараю під літ. «Б», загальною площе. 12,40 кв.м., споруди № 1-6,I, розташований за адресою : АДРЕСА_1 ;

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виді автомобіля марки «LEXUS RX-350», кузов № VIN: НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 залишивши його у власності ОСОБА_1 , стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 суму грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобілю в розмірі 272436,07 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 6637,44 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просила рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2023 року змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ухвалити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги позивачки за первісним позовом є помилковість висновків суду про відмову у задоволенні її позову про поділ незавершеного будівництвом будинку з огляду на його невведеність в експлуатацію, оскільки таке не узгоджується із висновками ВП ВС від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 щодо набуття за змістом вимог ст. 328, 329 ЦК України права власності до прийняття новоствореного майна до експлуатації та його державної реєстрації лише на матеріали, обладнання, які були використані в процесі його будівництва, і у разі неможливості поділу таких суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням обставин справи залишити його одній із сторін, а іншій присудити компенсацію, і визначаючи при цьому таке право суд у своєму рішенні має зазначити ці матеріали чи обладнання.

Безпідставно відмовивши позивачці у задоволенні її клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертизи, що оскаржується позивачкою разом із рішенням, суд помилково не визнав за сторонами спору право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи не залишив його одній із сторін з присудженням іншій стороні компенсації.

Суд прийшов до необґрунтованого висновку про обґрунтованість зустрічного позову відповідача в частині визнання його особистою приватною власністю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та не врахував ту обставину, що свідоцтво про право власності на житловий будинок відповідач отримав та зареєстрував право власності під час шлюбу із позивачем 12 листопада 2012 року та 14 листопада 2012 року відповідно, а в цьому випадку у відповідності до вимог ст. 60 СК України діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка не спростована відповідачем.

Крім того, з огляду на єдину юридичну долю земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, вимог ст. 120 ЗК України позовні вимоги позивачки про поділ спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, підлягають задоволенню, тому вимоги про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , також підлягають задоволенню.

Судом не з`ясовано дійсну вартість спірного автомобіля LEXUS модель RX-350, кузов № НОМЕР_5 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під час вирішення питання про стягнення його вартості в якості компенсації відповідної частки, що потребує спеціальних знань та слід робити з урахуванням технічного стану автівки, поточного пробігу, інформації про заміну запчастин, ремонту тощо, а наданий відповідачем розрахунок вартості спірного автомобіля є неналежним доказом його ринкової вартості, через що такі вимоги не підлягають задоволенню.

Порушення норм процесуального права заявниця вбачає в неповідомленні її та її представника про дату та час розгляду справи та позбавлення їх можливості взяти участь у її розгляді.

Також просила скасувати ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року у справі про відмову їй у задоволенні клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи, яка не підлягає окремому оскарженню з огляду на безпідставність такої відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав.

У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У частині першій статті 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Вирішуючи спір, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким не оспорюється по справі, що зареєстрований 26 серпня 2011 року між сторонами шлюб (актовий запис № 347, зроблений 26 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області) розірваний рішенням Овідіопольського районного суду від 09 лютого 2022 року (а.с. 11 т. 1, а.с. 46-47 т. 2).

26 січня 2017 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу на ім`я відповідача ОСОБА_2 придбана земельна ділянка площею 0,0716 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташована за адресою : АДРЕСА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-14, 16-19 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 січня 2017 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 за ціною 39960 грн земельну ділянку площею 0,0716 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:004:2997, з цільовим призначенням: для садівництва (а.с. 141-143 т. 1).

07 квітня 2017 року Управлінням містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області на ім`я ОСОБА_2 як забудовника було видано будівельний паспорт, реєстраційний № НОМЕР_6 , на забудову садової земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , який містить в собі схему забудови земельної ділянки, експлікацію будівель та споруд (а.с. 144-155 т. 1).

25 квітня 2017 року ОСОБА_2 повідомив Департамент ДАБІ в Одеській області про початок виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 за будівельним паспортом № НОМЕР_6 (а.с. 156-157 т. 1).

Однак, як з?ясував суд, фактично ОСОБА_2 здійснив будівництво садового будинку та альтанки за розмірами та за розміщенням (відносно меж земельної ділянки) іншими, ніж зазначено в будівельному паспорті. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленому станом на 22 грудня 2022 року.

Так, із листа експерта, який виконує технічну інвентаризацію, кваліфікаційний сертифікат АЕ № 006170 від 22 липня 2021 року та директора ТОВ «Бюро оцінки, кадастрових робіт та експертиз», слідує, що : літ. А - садовий будинок, розміри зовнішні фактичні 6.00 х 8.90, а згідно будівельному паспорту (БП) 7.00 х 9.00, поверховість: фактична 2 поверховий (1 та мансардний поверхи), а згідно БП одноповерховий, розташований в іншому місці відносно меж земельної ділянки, ніж те місце, яке встановлено в БП; літ Б. альтанка, розміри зовнішні фактичні 6.00 х 5.50, згідно БП 2.50 х 2.50, розташована в іншому місці відносно меж земельної ділянки, ніж те місце, яке встановлено в БП. За висновком вказаних осіб садовий будинок літ. А та альтанка літ. Б збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тобто самочинно (а.с. 178 т. 1).

Намагаючись узаконити фактично збудовану будівлю, ОСОБА_2 виготовив новий ескіз намірів забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , в якому відображені фактично збудовані садовий будинок (1), альтанка (2), а також запроектована ним господарська будівля (3), та з пакетом документів 05 січня 2021 року звернувся до відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля з метою отримання нового будівельного паспорту. Однак листом вказаного закладу від 21 січня 2021 року за № 38/01-08 пакет документів для видачі будівельного паспорта повернуто замовнику з посиланням на те, що наміри забудови вищевказаної земельної ділянки не відповідають вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м (а.с. 158-177,179 т. 1).

Як слідує з аналізу ескізу намірів забудови та технічного паспорта садового будинку, виготовлених в масштабі 1:500, садовий будинок та альтанка дійсно розташовані на відстані 1 м від межі сусідньої земельної ділянки.

Вказані обставини в своїй сукупності дали підстави для висновку суду про те, що вчинене на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , будівництво є самочинним, оскільки як новостворений об`єкт до експлуатації у передбачений законом спосіб не прийнятий, право власності на нього не зареєстроване, що сторони не заперечували.

Крім іншого, суд встановив, що спірна земельна ділянка площею 0,1008 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 липня 2002 року і згідно положень ст. 57 СК України є його особистим майном (а.с. 71-72 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 та визнаючи земельну ділянку, площею 0,0716 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , масив III, земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:004:2997, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної земельної ділянки, суд виходив із обґрунтованості вказаних вимог протягом розгляду справи.

Натомість у задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю сторін та у визнанні за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та на житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці № НОМЕР_2 , площею 0,0716 га, кадастровий номер :02:004:2997, який на момент звернення до суду є об`єктом незавершеного будівництва, судом відмовлено через необґрунтованість таких вимог.

Задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який складається в цілому з житлового будинку під літ. «А-2», загальною площею 195,30 кв.м, житловою площею 72,70 кв.м, балкону під літ. «а», загальною площею 11,80 кв.м, сараю під літ. «Б», загальною площе. 12,40 кв.м, споруди № 1-6,I, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вигляді автомобіля марки «LEXUS RX-350», кузов № VIN: НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , залишивши його у власності ОСОБА_1 , шляхом стягнення з позивачки на користь відповідача суму грошової компенсації за частину вартості автомобілю в розмірі 272436,07 грн, суд виходив із обґрунтованості таких вимог та доведеністі їх належними та допустимими доказами протягом розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Отже, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2023 року у відповідності до наведеного переглядається в частині щодо позовних вимог позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , в задоволенні яких їй відмовлено судом, та в частині задоволених зустрічних позовних вимог відповідача ОСОБА_2 .

В іншій частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки, площею 0,0716 га, що розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , масив III, земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:004:2997, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, - рішення суду не переглядається.

Щодо доводу апеляційної скарги про неповідомлення позивачки та її представника про розгляд справи судом, то колегія суддів зазначає таке.

Положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.

Оскільки законодавцем передбачене обов`язкове повідомлення сторони про розгляд справи, то таке повідомлення про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Вимоги до судової повістки про виклик або судової повістки-повідомлення містяться у статті 129 ЦПК України.

Днем вручення судової повістки, крім іншого, є день проставлення у поштовому повідомленні про відмову отримати судову повістку чи відмітка про відсутність особи за адресою, місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Розглядаючи справу, місцевий суд вірно зазначив, що позивачка за первісним позовом та її представник, належно повідомлені про розгляд справи 12 липня 2023 року о 13.30 год, не з`явилися в судове засідання, оскільки матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка зазначена нею у першій заві по суті справі позовній заяві, і інших адрес вона суду не повідомляла, з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою від 12 червня 2023 року (а.с. 64 т. 2) та на ім`я її представника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , яка також повідомлена суду, і інших адрес представник суду не повідомляв, з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою від 12 червня 2023 року (а.с. 65 т. 1).

За таких обставин, слід вважати, що позивачка та її представник були належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Тому по справі відсутнє таке порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, як розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (в разу якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Щодо суті прийнятого судом рішення в частині, що є предметом апеляційного перегляду, то колегія доходить наступного.

Довід апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про поділ незавершеного будівництвом будинку з огляду на його невведеність в експлуатацію та можливість за таких обставин та не проведення судом за її клопотанням відповідної будівельно-технічної експертизи не заслуговує на увагу, оскільки ґрунтується на помилковому власному тлумаченні позивачкою висновків у вказаній справі.

Так, згідно з пунктом 2.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі №279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21)). За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року у справі №6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15, тому підстав для відступу від таких висновків немає.

Вказане виснувано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 у справі № № 511/2303/19, і є обов`язковим для суду у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Разом з тим, з позовних вимог позивачки не вбачається вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя на матеріали чи обладнання, конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва, про їх поділ у будь-який спосіб або ж про стягнення компенсації вартості вказаного майна на користь одного з подружжя.

Суд розглядає цивільні справи, керуючись такими засадами судочинства як змагальність (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), що передбачає розгляд судом справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому законом порядку; та обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, предметом первісного позову ОСОБА_1 є вимога позивача до відповідача з приводу визнання спільною сумісною власністю позивачки та відповідача з визнанням за кожним з них права особистої власності по частці, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці № НОМЕР_2 , площею 0,0716 га, кадастровий номер :02:004:2997, який на момент звернення до суду є об`єктом незавершеного будівництва.

Саме вказане становить безпосередню матеріально-правову вимогу позивачки як предмет позову, щодо якої позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів, а предметом спору в наведеній частині є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем незавершене будівництво вказаного будинку, та на власний розсуд обрано спосіб захисту своїх прав визнання за нею право власності на об`єкту незавершеного будівництва.

Відмову у задоволенні позову в наведеній частині судом вірно мотивовано тим, що будівництво садового будинку з господарчими спорудами є самочинним, тому хоча і здійснено під час перебування сторін у шлюбі, проте не може бути об`єктом права власності, а тому і не може бути предметом поділу.

Отже, враховуючи той факт, що самочинне будівництво не підлягає поділу, та те, що у позові позивач не просила компенсувати самочинне будівництво, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводу апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Посилання на єдність юридичної долі земельної ділянки, на яку в порядку поділу майна подружжя за позивачкою визнано право власності на , та розташованої на ній нерухомості також є помилковим в розрізі теперішньої справи та виниклих спірних правовідносин, оскільки за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на час виникнення таких правовідносин), особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Тобто, законодавець пов`язує виникнення права вланості на земельну ділянку через вже наявне право у особи на нерухомість, що по теперішній справі відсутнє.

Крім того, не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про помилковість ухвали суду першої інстанції про відмову їй у проведення судової будівельно-технічної експертизи на предмет визначення проценту готовності такого житлового будинку як незавершеного об`єкту будівництва, необхідності його добудови, його відповідності вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНиП, стандартам, технічним умовам тощо) та можливим наявним порушенням таких, його дійсної ринкової вартості, можливості його фактичного експлуатування, оскільки обставини, з приводу яких позивачка просила призначити експертизу, не стосуються предмету доказування по теперішній справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року також було відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про призначення у справі вказаної експертизи.

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині задоволення зустрічного позову відповідача в частині визнання його особистою приватною власністю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом вірно взято до уваги, що спірна земельна ділянка площею 0,1008 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 липня 2002 року і згідно положень сімейного законодавства є його особистим майном (а.с. 71-72 т. 1).

Помилкове посилання суду на застосування до виниклих спірних правовідносин сторін вимог ч. 1 ст. 57 СК України замість діючої на той момент норми ч. 1 ст. 24 КпШС України не призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання покладеного на нього законом обов`язку справедливого, неупередженого розгляду справи суд, перевіряючи належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначив не тільки факт придбання спірного будинку в АДРЕСА_1 , під час шлюбу сторін, але і належною оцінкою спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи спірний будинок особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , суд на підставі наданих відповідачем доказів встановив таке, а саме:

- договором на виконання будівельних робіт штукатурки фасаду будинку від 03 квітня 2007 року, укладеного між відповідачем та СПД ОСОБА_8 , та квитанціями про оплату цих робіт і будівельних матеріалів у 2007 році (а.с. 73-76 т. 1);

- замовленням на виготовлення та встановлення дверей у спірному жилому будинку від 23 березня 2007 року та гарантійним паспортом на двері (а.с. 77-79 т. 1);

- робочим проектом газифікації, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 у 2007 році (а.с. 81-88 т. 1);

- технічними умовами на підключення спірного житлового будинку до лінії електромережі від 19 квітня 2007 року (а.с. 89 т. 1) ;

- робочим проектом зовнішнього електропостачання житлового будинку, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 у 2007 році (а.с. 90-100 т. 1) ;

- договором про приєднання житлового будинку до лінії електромережі від 19 квітня 2007 року (а.с. 91-93 т. 1);

- протоколами профілактичного випробування електричного обладнання у жилому будинку від 12 червня 2007 року (а.с. 97-100 т. 1);

- рахунком за послуги з опломбування електролічильника у жилому будинку від 13 червня 2007 року (а.с. 107 т. 1) ;

- квитанціями про оплату за користування електричною енергією у жилому будинку, з яких слідує, що таку оплату відповідач почав здійснювати з 16 червня 2007 року (а.с. 101-111 т. 1);

- розрахунковою книжкою та квитанціями, з яких слідує, що оплату за користування природним газом у жилому будинку відповідач почав здійснювати з січня 2009 року (а.с. 113-116 т. 1);

- технічним паспортом, складеним Овідіопольським РБТІ, з якого слідує, що житловий будинок був побудований у 2008 році (а.с. 117-122 т. 1);

- фотокартками, з яких слідує, що будівництво житлового будинку здійснювалось у 2005-2009 роки і на день укладення шлюбу (відповідні світлини зі святкової події) сторін житловий будинок був вже побудований та мав завершений вигляд та фукціонал (а.с. 125-134 т. 1);

- оглянутим судом відеозаписом святкування укладення шлюбу сторін 26 серпня 2011 року, з якого слідує, що станом на цей час житловий будинок був побудований (а.с. 193 т. 1).

Отже, само по собі та обставина, що свідоцтво про право власності на житловий будинок відповідач отримав 12 листопада 2012 року і зареєстрував право власності 14 листопада 2012 року, тобто під час шлюбу з позивачкою - не може бути підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно набуте відповідачем до шлюбу (до 26 серпня 2011 року) з підстав, описаних вище, у сукупності з переліченими документальними доказами (а.с. 132-124 т. 1).

Отже, відповідач належним чином виконав покладений на нього процесуальний обов`язок та спростував переліченою сукупністю доказів презумпцію спільності майна подружжя з огляду на державну реєстрацію такого під час шлюбу сторін.

Натомість, позивачка, стверджуючи зворотнє, не надала суду жодного доказу своєї спільної участі як подружжя коштами або працею в набутті спірного будинку з господарчими спорудами в період шлюбу сторін.

Так само не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду під час вирішення спору в частині зустрічних позовних вимог відповідача та стягнення з неї на користь відповідача в порядку поділу майна подружжя вартості автомобіля.

За договором купівлі-продажу на підставі довідки-рахунку НОМЕР_7 від 01 вересня 2015 року, виданої ТОВ «НІК-ТРЕНД» на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , було придбано автомобіль марки LEXUS модель RX-350, кузов № НОМЕР_5 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , що підтверджується отриманими на запит суду від остями від ТСЦ МВС № 5150) (а.с. 6 т. 2).

З наданої відповідачем ОСОБА_2 суду довідки розрахунку середньої ринкової вартості автомобіля, яка станом на цей час становить 14900 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 грудня 2021 року курс долара США до гривні становив 27,2933 (а.с. 182 т. 1), і з такого курсу виходив відповідач у своєму зустрічному позову.

Будь-яких допустимих доказів на спростування цієї довідки сторона позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 суду не надала, незважаючи на те, що фактичним володільцем станом на час розгляду справи судом залишається позивачка ОСОБА_1 , будь-яких клопотань про оцінку вказаного автомобіля не заявляла та не проводила таке за власною ініціативою, а тому суд при визначені вартості автомобіля враховує відомості, зазначені у цій довідці, а також офіційний курс НБУ долара до гривні станом на дату ухвалення рішення 12 липня 2023 року, який становить 1 дол. США = 36,5686 грн (14900 х 36,5686 = 544 872 грн.

Судом вірно застосовано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, щодо того, що ч. 4 та 5 ст. 71 СК України не передбачають обов?язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач (п. 58).

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла (п. 59).

Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку (п. 60).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати (п. 61)».

Судом правильно взято до уваги, що автомобілем, вартістю 544872,14 грн користується позивачка і він знаходиться у неї, а тому суд приходить до висновку, що автомобіль слід залишити у власності позивачки, а з неї на користь відповідача підлягає стягненню частина вартості цього майна у розмірі 272436,07 грн (544872,14 грн / 2 = 272436,07 грн).

Крім того, необґрунтованими з огляду на вищенаведене є і доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали суду про відмову позивачці у задоволенні клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи, яка не підлягає окремому оскарженню.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині та ухвала суду про відмову у призначенні будівельно-технічної експертизи від 16 лютого 2022 року, занесена до протоколу судового засідання, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвала суду про відмову у призначенні будівельно-технічної експертизи - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2023 року та ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 02 серпня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко