ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6309/24 Справа № 203/772/22 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є власником 51/100 частки квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

Позивач вказує, що 19 травня 2016 року на нього напали невідомі, та з застосуванням насилля, заволоділи його пакетом, в якому знаходилися оригінали його особистих документів, а саме документи на квартиру, паспорт громадянина України на його ім`я та інші документи.

З цього приводу він звернувся до правоохонних органів та 20 травня 2016 року за даним фактом було порушено кримінальне провадження.

Позивач поновив свій паспорт після крадіжки та звернувся до приватного нотаріуса для одержання дублікату договору дарування квартири.

Там він дізнався, що 09 червня 2016 року від його імені укладено договір дарування належних йому 51/100 частини квартири АДРЕСА_4 невідомій йому особі ОСОБА_9 , договір був нотаріально посвідчений.

З цього приводу він звернувся до Кіровського відділення поліції, де за його заявою було відкрите кримінальне провадження.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року, справа №203/475/17, визнано недійсним договір дарування 51/100 частин квартири № АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , посвідчений 09 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. за реєстровим №553, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_9 на 51/100 частин квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, номер запису про право власності 14948590, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.06.2016 року, 18:13:43, індексний номер 30031291), в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вказане заочне рішення суду не оскаржувалось.

Позивач вказує, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, справа №203/638/19, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та зобов`язано ОСОБА_3 звільнити 51/100 часток квартири № АДРЕСА_5 і передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2021 року.

Позивач зазначає, що вказане рішення суду не може виконати, так як, відповідачка перешкоджає йому вселитись до квартири, оскільки самовільно змінила замки на вхідних дверях.

Враховуючи викладене, позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 51/100 часток квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , шляхом вселення його до даної квартири та передачі ключів від неї.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішеннями, які набрали законної сили встановлено факт порушення права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 . Апелянт вказує, що рішення суду про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою не виконається, так як відповідачка змінила замки на вхідних дверях та здає квартиру в оренду третім особам.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 51/100 частини квартири АДРЕСА_5 , які належать йому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО від 25 червня 2004 року, реєстровий номер 773, та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29 січня 2007 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року визнано недійсним договір дарування 51/100 частини квартири АДРЕСА_7 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , посвідчений 09 червня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Шуваєвою О.С., реєстровий № 553. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на 51/100 частини квартири АДРЕСА_4 .

Згідно інформаційної довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_1 є єдиним власником 51/100 частини квартири АДРЕСА_5 .

ОСОБА_1 , будучи власником 51/100 частини квартири АДРЕСА_5 та зареєстрованим за цією адресою, не може потрапити туди, оскільки відповідачка, яка вважає себе власником спірного майна, змінила замки на вхідних дверях та не відкриває їх.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та зобов`язано ОСОБА_3 звільнити 51/100 квартири АДРЕСА_5 та передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року залишене без змін.

При цьому, вказане рішення не виконується, так як відповідачка змінила замки на вхідних дверях спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна житлова площа фактично ніколи не була місцем проживання позивача, хоча він в ній і зареєстрований, на відміну від відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_1 та розпоряджається нею на власний розсуд, реалізуючи правомочності власника. При цьому, суд вказав, що спірна частка спільного нерухомого майна позивача у 51/100 не виділена в натурі, а тому наразі не є об`єктом житлових правовідносин, без виділення частки позивача в натурі спосіб захисту порушеного права на користування нею шляхом вселення у неї є неефективним та не призведе до відновлення порушеного права позивача на проживання у спірному житлі.

Колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони суперечать нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що 24 вересня 1996 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_8 .

Згідно з договором квартира належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 1994 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів за розпорядженням № 5/305-94.

19 жовтня 2000 року ОСОБА_10 виконавчим комітетом міської ради народних депутатів було видане свідоцтво про право власності на житло згідно з розпорядженням від 19 жовтня 2000 року № 5/240-2000, за яким вона набула право власності на 51/100 частину квартири АДРЕСА_5 .

25 червня 2004 року позивач за договором дарування, укладеним з ОСОБА_10 придбав 51/100 частини квартири АДРЕСА_5 .

19 травня 2016 року у позивача було викрадено паспорт та правовстановчі документи на належне йому житло.

09 червня 2016 року за реєстровим номером № 553 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. було посвідчено договір дарування 51/100 частини квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , укладений між особою, яка діяла як позивач та ОСОБА_9

26 листопада 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 був укладений договір купівлі-продажу, за яким останній придбав квартиру АДРЕСА_8 , яка складається з: коридору- 3,9 кв. метри; кухні - 10,1 кв. метри; житлова кімната - 20,6 кв. метри; житлова кімната 13,8 кв. метри; коридор - 6,8 кв. метри; балкон - 0,4 кв. метри, загальною площею 55,7 кв. метри, житлова площа 34,4 кв. метри.

13 грудня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала квартиру АДРЕСА_8 .

28 квітня 2018 року ОСОБА_4 укладає з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 .

Встановлено, що згідно з інформацією КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 06 листопада 2017 року в інвентаризаційній справі за спірною адресою ( АДРЕСА_9 ) містяться відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на 51/100 часток квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 жовтня 2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за позивачем на підставі дублікату договору дарування від 04 грудня 2006 року.

Реєстрація права власності за ОСОБА_10 чи за іншою особою на окрему квартиру АДРЕСА_8 згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 24 лютого 1994 року не проводилась.

Викладені обставини встановлені Кіровським районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду цивільної справи №203/475/17, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Таким чином, судом під час розгляду цивільної справи №203/638/19 встановлено, що договір дарування від 24 вересня 1996 року, за яким ОСОБА_10 нібито подарувала ОСОБА_11 спірне житло, є нікчемним, оскільки на день його укладення ОСОБА_10 не набула на цю квартиру права власності. Зазначене в цьому договорі свідоцтво про право власності на житло від 24 лютого 1994 року, видане Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів за розпорядженням №5/305-94, насправді не видавалося, а спірні житлові приміщення були приватизовані ОСОБА_10 за чотири роки після цього 19 жовтня 2000 року.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 володіє тими ж житловими приміщеннями, які за договором дарування від 26 червня 2004 року належать позивачу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмеженийу праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 24 листопада 1986 року у справі Gillow v. the U.K. ), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі Larkos v. Cyprus).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль

за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

При порушенні будь-яких конституційних прав чи власних інтересів, особа має право звертається до суду, інших державних правозахисних органів, розраховуючи на те, що держава захистить їх від неправомірних дій і допоможе поновити порушені права та законні інтереси.

У випадку порушення житлових прав будь-яка особа має право вимагати у судовому порядку поновлення цих прав зокрема шляхом вселення особи до житла, що належить їй на праві володіння чи користування.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування

та розпорядження своїм майном.

Керуючись вказаним нормами закону, а також встановивши, що ОСОБА_3 володіє тим же житловим приміщенням, яке за договором дарування від 26 червня 2004 року належать позивачу та перешкоджає останньому, як власникові користуватись своєю квартирою, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки право власності є непорушним.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що спірна частка спільного нерухомого майна позивача у 51/100 не виділена в натурі, а тому наразі не є об`єктом житлових правовідносин, без виділення частки позивача в натурі спосіб захисту порушеного права на користування нею шляхом вселення у неї є неефективним та не призведе до відновлення порушеного права позивача на проживання у спірному житлі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 481,00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 51/100 часток квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , шляхом вселення його до даної квартири та передачі ключів від неї.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 481,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко