ПОСТАНОВА

Іменем України

01 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 383/629/24

провадження № 22-ц/4809/1171/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

учасники справи:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»,

боржник ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області (суддя Замша О. В.) від 27.05.2024,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

23.05.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» через систему «Електронний суд», звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» 5645,91 грн заборгованості за послуги розподілу природного газу, 52,34 грн 3 % річних, 49,36 грн інфляційних втрат та 242,24 грн судового збору.

Заява мотивована тим, що з 01.01.2023 ОСОБА_1 є споживачем послуг з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , які надає йому ТОВ «Газорозподільні мережі України» та обліковуються на абонентському рахунку № НОМЕР_1 .

Станом на 23.05.2024 ОСОБА_2 має прострочену заборгованість за послугу розподілу природного газу у сумі 5645,91 грн, яку споживач не сплатив, а тому заявник звернувся до суду із відповідною заявою про видачу судового наказу.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

27.05.2024 ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі», в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу з урахуванням індексу інфляцій та процентів від простроченої суми.

Заявнику роз`яснено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, п. 2, п. 8, п. 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала суду мотивована тим, що до заяви про видачу судового наказу долучено заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу підписану ОСОБА_1 31.01.2023. При цьому заявником заявлено вимогу про стягнення боргу за надання послуг з розподілу природного газу з 01.01.2023, тобто заявлену вимогу за період, який частково не підтверджений письмовим договором.

Суд першої інстанції виснував, що заява не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, що згідно з 1 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

11.06.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі» подало апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.05.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу судового наказу задовольнити повністю та здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не врахував положення п. 7 глави 3 розділу VІ Кодексу ГРМ, а також те, що з 01.01.2023, коли заявник розпочав здійснювати розподіл природного газу, за адресою ОСОБА_1 газопостачання не припинялося, природний газ ним споживався, заяву про припинення розподілу газу він не подав, що є достатнім вважати договір укладеним.

Таким чином, на думку апелянта, суд проявив надмірний формалізм у застосуванні норм ст. 163 ЦПК України, що всупереч закону та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини позбавило заявника права на звернення до суду та вирішення спору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

З приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в п. 1 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, зокрема, ухвала про відмову у видачі судового наказу, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Метою спрощених судових процедур є швидкий розгляд безспірних питань, правовідносини сторін у яких не викликають сумніву, та у яких фактичні обставини справи та визначеність у правовідносинах учасниками цих правовідносин не оспорюється.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 у справі № 9-зп (справа за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України) зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Процесуальні питання здійснення наказного провадження, зокрема форма та зміст заяви про видачу судового наказу, підстави для відмови у видачі судового наказу, врегульовано положеннями ст. ст. 160 - 173 Розділу ІІ ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами щодо інших видів проваджень у цивільних справах.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 2 ст. 160 ЦПК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, які суд першої інстанції вважав порушеними заявником, визначені у ст. 163 ЦПК України, частини 1 3 якої передбачають:

«1. Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

2. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

3. До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги».

Частиною 1 ст. 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема п. 1 цієї статті передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог ст. 163 цього Кодексу.

Чинні норми Розділу ІІ ЦПК України про наказне провадження дають підстави вважати його умовно спірним, тобто презюмується, що спору про грошове зобов`язання боржника перед заявником немає, але таке зобов`язання залишається не виконаним.

Передбачені пунктами 3. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України документи, які додаються заявником до заяви про видачу судового наказу, мають підтверджувати безспірність такої заборгованості та відповідальності боржника, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

Отже, безспірність заявленої до стягнення заборгованості має бути підтверджена наданими суду доказами:

1)копією укладеного в письмовій (електронній) формі договору, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

2)документами або їх копіями: розрахунком заборгованості; документи, які вказують на правильність здійсненого розрахунку (містять дані про затверджені/узгоджені тарифи, кількісні показники наданих житлово-комунальних послуг, показники індексу інфляції, вартість товарів неналежної якості тощо).

Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулось до суду із заявою в якій просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь 5747,61 грн, з яких 5645,91 грн - заборгованості за послуги розподілу природного газу, 52,34 грн - 3 % річних, 49,36 грн - інфляційних втрат.

Зі змісту цієї заяви вбачається, що зазначена заявником до стягнення сума заборгованості охоплює період її виникнення з січня 2023 року (01.01.2023) по квітень 2024 року (30.04.2024).

Разом з тим, з наданої заявником до заяви про видачу судового наказу копії підписаної ОСОБА_1 заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), яка підтверджує факт укладення договору між заявником та боржником, вбачається, що вона датована 31.01.2023.

Письмового (електронного) договору з боржником про розподіл природного газу, чинного з 01.01.2023 по 30.01.2023, заявник до своєї заяви не додав.

Таким чином, безспірність заборгованості боржника за цей період не підтверджена документально, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, що згідно з імперативною нормою п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

З огляду на викладене необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що на момент отримання заявником з 01.01.2023 ліцензії на розподіл природного газу ОСОБА_2 був приєднаний до газорозподільної системи та користувався послугами з розподілу природного газу і не відмовлявся від отримання послуги розподілу природного газу, оскільки ця обставина не підтверджена письмовим (електронним договором), як того вимагає ст. 163 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги заявника не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, та зводяться виключно до незгоди заявника з таким висновком суду.

Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» залишити без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.05.2024 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник