ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6229/24 Справа № 184/1956/23 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 184/1956/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Пугач Сергій Васильович, на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. у місті Покрові Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 Звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 11 жовтня 2008 року між сторонами був укладений шлюб, від якого у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти, подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно.

Так, за спільні кошти подружжя придбало транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій та однокімнатну квартиру загальною площею 29,8 кв. м за адресою - АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначену квартиру було оформлено на відповідача на підставі договору дарування. Хоча фактично за придбання даної квартири у власність були сплачені кошти колишньому власнику ОСОБА_4 . Договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 26 грудня 2016 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куликом О.П. є удаваним правочином, оскільки приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , так як у дарувальника ( ОСОБА_4 ) відсутні будь-які підстави дарувати зазначену квартиру обдарованому ( ОСОБА_2 ). Зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перебувають у родинних стосунках, боргові зобов`язання у ОСОБА_4 перед відповідачем відсутні.

Ринкова вартість квадратного метра однокімнатної квартири в м. Покров становить 7 500,00 грн. за кв. м. Загальна площа квартири 29,8 кв. м., отже, загальна ринкова вартість квартири становить 223 500 грн.

Право власності на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Tiguan» було зареєстровано за ОСОБА_2 , при цьому 23 травня 2023 року відповідачем по справі, без згоди позивача, було відчужено вказаний автомобіль.

Щодо вартості автомобіля, який був придбаний під час шлюбу подружжям, у ОСОБА_1 відсутній доступ до автомобіля та відсутня можливість замовити проведення оцінки автомобіля. Із урахуванням цього, для встановлення вартості автомобіля було взято відомості із спеціалізованих сайтів в мережі ІНТЕРНЕТ. Середня вартість транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» становить 15 500 дол. США, що в гривневому еквіваленті, за курсом НБУ, на день подачі позову становить 590 240,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 спільної сумісної власності подружжя в розмірі 406 870,00 грн, з них 1/2 вартості транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» - 295 120,00 грн та 1/2 вартості однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - 111 750,00 грн. Таокж просила стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 4068,70 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Пугач С.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено обставини, на які позивач посилалась, як на підставу для задоволення позовних вимог.

Зазначає, що автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак 23 травня 2023 року відповідачем по справі, без згоди позивача, вказаний автомобіль було відчужено. При цьому, автомобіль є цінною річчю, тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя, натомість відповідачем не надано доказів надання позивачем згоди на відчуження спірного автомобіля, як і не надано доказів того, що отриманні від продажу автомобіля кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в інтересах сім`ї.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірного автомобіля сторони у справі тривалий час жили окремо та не вели спільного господарства, що підтверджується тим, що позивачем 21 грудня 2022 року була подана заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини сторін у справі. Крім того, позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу датована 22 лютого 2023 року, яка перекреслена з зазначенням нової 05 липня 2023 року, при цьому на додатках до позовної заяви про розірвання шлюбу зазначена дата їх завірення 22 лютого 2023 року, що свідчить про те, що вже в лютому 2023 року сторони припинили шлюбні відносини.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано вмотивовану та переконливу оцінку доводам апелянта про те, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , куплена за спільні кошти подружжя, відтак договір дарування вказаної квартири є удаваним правочином, оскільки у дарувальника ОСОБА_4 відсутні будь-які підстави дарувати зазначену квартиру обдарованому ОСОБА_2 . Зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перебувають у родинних стосунках, боргові зобов`язання у ОСОБА_4 перед відповідачем відсутні, а в ході судового розгляду справи відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б переконливо доводили розумність та добросовісність мотивів дарувальника ОСОБА_4 для безоплатного відчуження зазначеної квартири. Суд першої інстанції не встановив дійсних обставин на спростування презумпції спільності права власності на спірну квартиру.

Зауважує на тому, що для штучного створення відсутності майна з метою його приховування від подальшого поділу, відповідно до закону, відповідач, менше ніж за тиждень до подання позову про розірвання шлюбу, уклав договір дарування, відповідно до якого подарував ОСОБА_5 , яка є двоюрідною сестрою відповідача, спірну квартиру, що свідчить про те, що відповідач вжив право на зло для унеможливлення отримання позивачем 1/2 частки спірного майна і зумовив для неї негативні наслідки.

Також вважає, що надана адвокатом Чуприною Т.Ю. довідка, відповідно до якої відповідач оплатив витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, є недостатнім доказом який би підтверджував обґрунтованість та співмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, а стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн становить надмірний тягар для апелянта, що суперечить принципу таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пугача С.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чуприну Т.Ю., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 11 жовтня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.22, 23).

Згідно договору дарування від 26 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2342, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 29,8 кв. м (том 1 а.с.12-13).

21 жовтня 2020 року подружжя придбало транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій.

Відповідно до договору продажу транспортного засобу від 23 травня 2023 року, оформленого в сервіному центрі 1245 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області за № 1245/2023/3836289, ОСОБА_2 відчужив автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, покупцю ОСОБА_6 .

Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1245 від 14 лютого 2024 року за № 31/29-1245-151, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 14 лютого 2024 року автомобіль марки VOLKSWAGEN TIGUAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, дата реєстрації 30 серпня 2023 року, VIN НОМЕР_2 ; - автомобіль марки VOLKSWAGEN TIGUAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску, VIN НОМЕР_2 , зареєстрований в ТСЦ МВС № 1245 30 серпня 2023 року на фізичну особу ОСОБА_5 , в період з 23 квітня 2023 року по 31 грудня 2023 року за фізичною особою ОСОБА_2 транспортні засоби не реєструвалися (том 2 а.с.215).

Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 27 вересня 2023 року шлюб між сторонами був розірваний.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, відповідачем доведено, що вказане нерухоме майно оформлено шляхом укладення договору дарування, що підтверджується наданими відповідачем доказами, який стороною позивача не оспорюється.

Також суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, був придбаний сторонами за період перебування їх в зареєстрованому шлюбі за спільною згодою подружжя, так само був ними сумісно проданий за період перебування у зареєстрованому шлюбі та виручені кошти витрачені на потреби сім`ї, а тому у позивача не має правових підстав для стягнення з відповідача вартості частки вказаного транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, з огляду на наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СКУкраїни).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка .

Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору дарування від 26 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2342, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 29,8 кв. м (том 1 а.с.12-13).

Звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач по справі, посилаючись на удаваність договору дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 26 грудня 2016 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2342, просила суд стягнути на її користь 1/2 частину вартості квартири.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має на меті отримати грошову компенсацію вартості частки майна, а не повернути частку, такий спосіб захисту порушеного права, як стягнення з відповідача компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, є ефективним та належним способом захисту.

Разом з тим, частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Предметом позову у цій справі є застосування наслідків удаваного правочину.

Відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Частиною 1 ст. 202, частиною 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, при укладанні договору дарування нотаріусом, який його посвідчував, в п. 11 Договору сторонам було роз`яснено про наслідки вчинення правочину та зазначено, що договір укладається без будь-якого примусу, відповідає волі сторін, сторони розуміють та бажають наслідків укладення договору.

Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інтанції про те, що жодного порушення вимог ст. 203 ЦК України під час укладання договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було, а тому немає підстав вважати вказаний договір дарування удаваним.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що у дарувальника ОСОБА_4 відсутні будь-які підстави дарувати зазначену квартиру обдарованому ОСОБА_2 . Зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перебувають у родинних стосунках, боргові зобов`язання у ОСОБА_4 перед відповідачем відсутні, а в ході судового розгляду справи відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б переконливо доводили розумність та добросовісність мотивів дарувальника ОСОБА_4 для безоплатного відчуження зазначеної квартири, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 26 грудня 2016 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2342, є удаваним.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, був придбаний сторонами за період перебування їх в зареєстрованому шлюбі за спільною згодою подружжя, так само був ними сумісно проданий за період перебування у зареєстрованому шлюбі та виручені кошти витрачені на потреби сім`ї, а тому у позивача не має правових підстав для стягнення з відповідача вартості частки вказаного транспортного засобу, з огляду на наступне.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 здійснив продаж спірного автомобіля, який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди позивача, як другого з подружжя.

Спірний транспортний засіб ОСОБА_2 відчужено 23 травня 2023 року, в той час як 05 липня 2023 року останній звертається до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому стверджує про припинення шлюбних та сімейних стосунків.

Крім того, належним доказом відчуження спірного автомобіля без згоди позивача та доказом того, що отриманні від продажу автомобіля кошти не пішли на потреби сім`ї є те, що позивачем, за пів року до відчуження спірного автомобіля відповідачем, 21 грудня 2022 року була подана заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини сторін у справі.

Також, як вбачається із матеріалів справи, намір на розірвання шлюбу відповідач мав ще в лютому 2023 року, тобто до відчуження ним спірного автомобіля, оскільки позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу датована 22 лютого 2023 року, разом з тим вказана дата перекреслена з зазначенням нової 05 липня 2023 року. При цьому на додатках до позовної заяви про розірвання шлюбу зазначена дата їх завірення 22 лютого 2023 року, що свідчить про те, що вже в лютому 2023 року сторони припинили шлюбні відносини.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, у сумі 295 120 грн.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 здійснив продаж спірного автомобіля, який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди позивача, як другого з подружжя.

Спірний транспортний засіб ОСОБА_2 відчужено 23 травня 2023 року, в той час як 05 липня 2023 року останній звертається до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому стверджує про припинення шлюбних та сімейних стосунків та окреме проживання. Крім того, позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу датована 22 лютого 2023 року, разом з тим вказана дата перекреслена з зазначенням нової 05 липня 2023 року. При цьому на додатках до позовної заяви про розірвання шлюбу зазначена дата їх завірення 22 лютого 2023 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 , на підставі відомостей сайту https://auto.ria.com/uk щодо вартості продажу аналогічних спірному автомобілів, визначила його вартість 15 500 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ, на день подачі позову, становить 590 240 грн (том 1 а.с.24-27), відповідач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України будь-яких заперечень щодо такої вартості автомобілю не надав. Автомобіль на час вирішення спору не перебуває у розпорядженні сторін, тому апеляційний суд вважає за можливе погодитись з визначеною позивачкою оцінкою автомобілю.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, у сумі 295 120 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено в частині поділу автомобілю, тому є підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом, а саме стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 034 грн 35 коп (том 1 а.с.11 квитанція про сплату судового збору) та витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, в розмірі 7 500 грн (том 1 а.с.92-94 Договір про надання правничої допомоги), у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача.

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, рішення суду підлягає змінити в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , із зменшенням цього розміру з 20 000 грн до 10 000 грн., пропорційно задоволених позовних вимог позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Пугач Сергій Васильович, - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року скасувати в частині відмови з задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, та ухвалити в ці частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2.0 см. куб., колір темно-синій, в розмірі 295 120 (двісті дев`яноста п`ять тисяч сто двадцять) гривен.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в суді першої інстанції в розмірі 2 034 (дві тисячі тридцять чотири) грн 35 коп та витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, в розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн.

Рішення суду змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшивши цей розмір з 20 000 грн до 10 000 (десять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 051 (три тисяч п`ятдесят одна) грн 53 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: