УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року

м. Київ

справа № 642/7565/21

провадження № 61-8605ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що позивачка працювала на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення Харківської клінічної лікарні

на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» понад 30 років. Назва лікарні постійно змінювалася.

Наказом від 26 травня 2021 року № 134 Харківської клінічної лікарні

на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» введено та впроваджено в дію новий штатний розпис лікарні,

згідно з яким повністю скорочено ортопедично-стоматологічне відділення,

без зазначення кількості одиниць, що підлягають скороченню.

12 жовтня 2021 року вона була звільнена з посади лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення Харківської клінічної лікарні

на залізничному транспорті на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Звільнення вважала незаконним, оскільки не надана згода органом первинної профспілкової організації, її не попередили за два місяці про звільнення,

не запропонували посади, на яких вона могла продовжувати працювати. Крім того, не враховано рівень її кваліфікації, продуктивність праці, тривалість безперервного трудового стажу в одній установі, відсутність у неї інших членів сім`ї із самостійним заробітком.

На підставі викладеного просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» від 12 жовтня 2021 року № 762-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення у зв`язку з вилученням зі штатного розпису та скорочення посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком

якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням норм чинного законодавства, тому відсутні підстави

для задоволення позову.

11 червня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року і направити справу на новий розгляд

до Ленінського районного суду м. Харкова.

Касаційна скарга надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

До касаційної скарги додано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яка мотивована тим, що повний текст постанови Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року отримано

її представником лише 17 травня 2024 року. На підтвердження вказаного суду надано відповідні докази, зокрема копію супровідного листа Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2024 року, на якому міститься розписка

про отримання копії оскаржуваної постанови саме 17 травня 2024 року.

Розглядаючи вказану заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, суд доходить висновку, що вона підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо

в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання)

без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється

з дня складення повного судового рішення.

За частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право

на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали,

суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки касаційна подана протягом тридцяти днів з дня вручення заявниці такого судового рішення.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявниця

у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені

у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 638/1168/18 (провадження № 61-21272св19), від 07 листопада 2018 року у справі

№ 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19), від 29 січня 2020 року у справі

№ 761/41149/16-ц (провадження № 61-508св18).

Касаційна скарга мотивована тим, що наказ про звільнення з підстав скорочення штату прийнятий з порушенням вимог статті 43 Конституції України, статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, фактичного скорочення штату працівників не відбулося,

мала місце реорганізація виробництва, оскільки частина працівників ортопедично-стоматологічного відділення Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» продовжують працювати на теперішній час на своїх посадах, отримують заробітну плату та сплачують податки. Під час звільнення роботодавець не врахував,

що заявниця має переважне право на залишення на роботі.

Крім того, заявниця зазначає у касаційній скарзі про те, що під час розгляду

її справи судове рішення ухвалено судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявницею постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Зазначеного висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я»

АТ «Укрзалізниця», що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці.

Наказом від 26 травня 2021 року № 334 введено у дію та впроваджено в роботу штатний розпис Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця», що затверджений 19 травня

2021 року.

Відповідно до указаного штатного розпису з нього вилучено та підлягає скороченню структурний підрозділ - Ортопедично-стоматологічне відділення (розділ 5. 8).

Листом від 26 травня 2021 року № ХКЛ ЗТ № 2-10/935 проінформовано профспілковий комітет лікарні щодо змін в організації виробництва і праці Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» із 26 серпня 2021 року на підставі наказу

від 26 травня 2021 року № 334.

30 червня 2021 року інформовано державну службу зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва

і праці, в тому числі: 9 посад лікарів стоматологів-терапевтів, 2 посади лікарів стоматологів-хірургів, 4 посади лікарів стоматологів-ортопедів.

01 липня 2021 року лікаря стоматолога-терапевта ОСОБА_1 персонально попереджено про майбутнє вивільнення із займаної посади з 01 вересня 2021 року та запропоновано вакантні посади в Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця». Від підпису

на попередженні позивачка відмовилася, про що комісією складено відповідний акт від 01 липня 2021 року.

Профспілковий комітет Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті

№ 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» на своєму засіданні

від 17 серпня 2021 року надав згоду на звільнення ОСОБА_1 ,

лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення,

за скороченням штату відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивачка була присутня на засіданні профкому та відхилила запропоновані їй вакантні посади.

Через хворобу позивачки дата її звільнення була відстрочена та 12 жовтня

2021 року, тобто у день виходу її на роботу, після відмови від запропонованих вакантних посад адміністрація лікарні повторно звернулася до профкому

з наданням згоди на звільнення, який рішенням від 12 жовтня 2021 року надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 12 жовтня 2021 року № 762-ос ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря стоматолога-терапевта на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 видано належно оформлену трудову книжку та копію наказу

про звільнення, а також нараховані всі суми, що їй належали при звільненні. Отримання трудової книжки підтверджено особистим підписом позивачки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя,

є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

За статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,

суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом

або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що склалися між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю,

що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці,

на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди

за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист

від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття

5-1 КЗпП України).

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суди встановили, що наказом від 26 травня 2021 року № 334 введено у дію

та впроваджено в роботу штатний розпис Харківської клінічної лікарні

на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця», затверджений філією 19 травня 2021 року.

Відповідно до указаного штатного розпису з нього вилучено та підлягає скороченню структурний підрозділ - Ортопедично-стоматологічне відділення (розділ 5. 8).

Листом від 26 травня 2021 року № ХКЛ ЗТ № 2-10/935 проінформовано профспілковий комітет лікарні щодо змін в організації виробництва і праці Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» із 26 серпня 2021 року на підставі наказу

від 26 травня 2021 року № 334.

30 червня 2021 року інформовано державну службу зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва

і праці, в тому числі: 9 посад лікарів стоматологів-терапевтів, 2 посади лікарів стоматологів-хірургів, 4 посади лікарів стоматологів-ортопедів.

01 липня 2021 року лікаря стоматолога-терапевта ОСОБА_1 персонально попереджено про майбутнє вивільнення із займаної посади з 01 вересня 2021 року та запропоновано вакантні посади в Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця». Від підпису

на попередженні позивачка відмовилася, про що комісією складено відповідний акт від 01 липня 2021 року.

Профспілковий комітет Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті

№ 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» на своєму засіданні

від 17 серпня 2021 року надав згоду на звільнення ОСОБА_1 , лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення відповідно

до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Через хворобу позивачки дата її звільнення була відстрочена та 12 жовтня

2021 року, тобто у день її виходу на роботу, після відмови від запропонованих вакантних посад адміністрація лікарні повторно звернулася до профкому

за наданням згоди на звільнення, який рішенням від 12 жовтня 2021 року

надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за частиною першою статті 40 КЗпП України.

Наказом від 12 жовтня 2021 року № 762-ос ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря стоматолога-терапевта на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Під скороченням чисельності штату розуміється вивільнення у встановленому порядку працюючих чи штатних одиниць за відповідною посадою. Скорочення чисельності або штату працівників обумовлено інтересами виробництва і можливе при автоматизації виробничих процесів, зменшенні обсягу робіт. Право приймати рішення щодо скорочення чисельності або штату працівників належить роботодавцю.

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір

до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише

у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 (провадження № 61-4367св20) вказав, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду,

яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно

з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва

і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті

40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація

або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, з його згоди, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався

він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27 серпня

2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 24 січня

2022 року у справі № 358/404/20 (провадження № 61-15621св21), від 06 квітня 2023 року у справі № 686/2549/22 (провадження № 61-12734св22), від 25 березня 2024 року у справі № № 299/2544/22 (провадження № 61-10416св23).

Отже, у Харківській клінічній лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» мало місце скорочення чисельності

та штату працівників, в тому числі підлягала скороченню посада лікаря стоматолога-терапевта ортопедично-стоматологічного відділення, яку займала

ОСОБА_1 .

Разом з тим власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Верховний Суд України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 виклав висновок про те, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суди встановили, що відповідачем виконані вимоги трудового законодавства щодо персонального попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, надано пропозиції вакантних посад та попередня згода профкому на заявлене звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновок якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачем були в повному обсязі виконані вимоги законодавства щодо обов`язку роботодавця запропонувати працівнику, який підлягає звільненню за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, переведення на іншу роботу, та інші вимоги чинного законодавства

при вивільнення працівників при скороченні чисельності штату, а тому доводи заявниці є безпідставними та спростовуються вищезазначеними обставинами.

Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими

в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини,

які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявниця

у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені

у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 638/1168/18 (провадження № 61-21272св19), від 07 листопада 2018 року у справі

№ 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19), від 29 січня 2020 року у справі

№ 761/41149/16-ц (провадження № 61-508св18).

Посилання заявниці на неврахування судами правових позицій, викладених

у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 638/1168/18 (провадження № 61-21272св19), від 07 листопада 2018 року у справі

№ 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19), від 29 січня 2020 року у справі

№ 761/41149/16-ц (провадження № 61-508св18), зводяться до її незгоди

з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи

та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявниця намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, про перегляд судових рішень у якій подано касаційну скаргу. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення,

де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог

та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Наведені у касаційній скарзі позивачки доводи є аналогічними із доводами

її позовної заяви й апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судове рішення ухвалено судом

з порушенням правил територіальної юрисдикції, то такі не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - третьої статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно

до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють

на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах,

або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом

її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється

за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 7/0/9?22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей) відповідно

до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ, зокрема Ленінського районного суду

м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави.

На виконання вказаного розпорядження цивільна справа № 642/7565/21 надійшла до Київського районного суду м. Полтави та за допомогою автоматизованого розподілу судової справи між суддями цю справу передано у провадження судді Миронець О. К.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено до Ленінського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2023 року цивільну справу № 642/7565/21 повернуто до Київського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу № 642/7565/21, провадження у якій відкрито,

за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на неможливість Ленінського районного суду м. Харкова здійснювати правосуддя під час воєнного стану, зокрема з дотриманням статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод, доводи заявниці

про те, що судами попередніх інстанцій порушено правила територіальної юрисдикції, у зв`язку з чим рішення Київського районного суду м. Полтави

від 07 лютого 2024 року та постанова Полтавського апеляційного суду

від 07 травня 2024 року підлягають скасуванню (пункт 6 частини першої статті

411 ЦПК України), під час розгляду касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Зокрема, позивачка про майбутнє вивільнення попереджена за два місяці,

їй був наданий перелік вакантних посад, від зайняття яких вона відмовилася.

При цьому роботодавцем дотримані вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі.

Доводи касаційної скарги, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому висновків судів

не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення

в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга

є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного

в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,

а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають

бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,

яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 07 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним

та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська