Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4402/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.07.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючий-суддя Надопта А.А.,

секретар судового засідання Онисько С.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є рідним братом ОСОБА_5 , а остання, в свою чергу, є рідною матір`ю малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відомості про батька дітей в актові записи про народження внесені на підставі ст.135 СК України.

Відповідачка ОСОБА_2 в грудні 2023 року залишила територію України і виїхала за межі України на територію Чеської республіки. Станом на даний час продовжує там перебувати.

Вже більш як пів року всіма питаннями щодо опікування, догляду, виховання та утримання малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_3 займається їх рідний дядько - позивач по справі ОСОБА_1 .

Мати дітей - відповідачка ОСОБА_2 з грудня 2023 року фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її дітей, відмовляється від спілкування з Позивачем. Всі прохання про необхідність спілкування і надання хоч якоїсь фінансової допомоги її синам, Відповідачка просто ігнорує. Фактично створились умови, які шкодять інтересам дітей.

Отже, оскільки відповідачка вже більше пів року проживає окремо від дітей, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням синів не займається, матеріальної допомоги на них не надає, аліменти не сплачує, Позивач ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з метою захисту прав та інтересів дітей.

Одночасно з цим, починаючи з грудня 2023 року всіма питаннями щодо догляду, виховання, утримання малолітніх племінників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , забезпечення їх всім необхідним для їх розвитку та навчання займається Позивач по справі - ОСОБА_1 , і для повноцінного представництва прав та інтересів дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечення їх всім необхідним, участі в їх житті і наданні їм належного догляду і умов для повноцінного зростання, вважає за необхідне звернутись до суду з вимогою про призначення його опікуном над малолітніми племінниками, як єдиного родича дітей, який за фінансовим станом і станом здоров`я здатним опікуватись та перейматись їх утриманням та вихованням.

В підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак від його представника - адвоката Бондарєвої О.С. надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання за відсутності сторони Позивача. Також в клопотанні зазначається, що ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує в повному обсязі, як і обставини, на які посилається на їх обгрунтування, просить позов задовольнити повністю та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітніх дітей, а його призначити їх опікуном. Крім іншого, клопотання представника позивача містить погодження на розгляд справи по суті за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , на підставі наявних матеріалів і сторона позивача не заперечує щодо ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні, за наявності для цього передбачених законом підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином, своєчасно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про повне визнання заявленого до неї позову, та з клопотанням про проведення розгляду по суті справи без її участі.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та Висновок органу опіки та піклування Виногадівської міської ради за №02.1-15/3662 від 22.07.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2 , відносно її малолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначення опікуном таких ОСОБА_1 , позивача по справі.

Так, за змістом ч.2 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України унормовано, що суд відкладає розгляд справи, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Із змісту ч.5 ст.223 ЦПК України слідує, що у разі неповідомлення позивачем про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання сторін та інших учасників справи, суд встановив, що сторонам надсилались судові повістки про виклик в судове засідання на адреси, засоби зв`язку, які зазначено в позовній заяві і всі учасники процесу, в поданих суду заявах визнали той факт, що про день, час та місце розгляду справи вони повідомлені завчасно та заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у суду матеріалів.

З метою запобігання безладному руху справи, зважаючи на особливості підготовчого провадження у справі, і на те, що сторони нових доказів до суду не подали, а обсяг наявних у справі доказів є достатнім для вирішення заявлених позовних вимог, суд вважає, що підготовче судове засідання, проведене за відсутності сторін, не вплине на своєчасний розгляд справи та не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

Одночасно з цим, зважаючи на положення ст.ст.196, 200, 206 ЦПК України, враховуючи повне визнання відповідачкою ОСОБА_2 заявлених до неї позовних вимог, суд вважає за можливе, в порядку ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, розглянути дану справу в підготовчому судовому засіданні з постановленням рішення по суті позовних вимог, оскільки визнання ОСОБА_2 позову є беззаперечним, повним і не порушує закону, прав та інтересів інших осіб, тому таке судом приймається.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є рідним братом ОСОБА_5 , що підтверджують наявні в матеріалах справи копії свідоцтв про їх народження та копія свідоцтва про зміну імені.

Відповідачка ОСОБА_2 є рідною матір`ю малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відомості про батька дітей в актові записи про народження внесені на підставі ст.135 СК України і дані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження дітей та Витягами з реєстру актів цивільного стану про їх навродження).

Обидва рідні племінники Позивача зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ,про що зазначено у витягах з реєстру територіальної громади.

Відповідачка ОСОБА_2 в грудні 2023 року залишила територію України і виїхала за межі України на територію Чеської республіки і станом на даний час продовжує там перебувати. Дані обставини підтверджуються, як доказами, що містяться в матеріалах справи, так і відомостями, викладеними в заяві про визнання позову, поданій Відповідачкою

Вже більш як пів року всіма питаннями щодо опікування, догляду, виховання та утримання малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_3 займається їх рідний дядько - позивач по справі ОСОБА_1 .

Мати дітей - відповідачка ОСОБА_2 з грудня 2023 року фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її дітей, відмовляється від спілкування з Позивачем, всі прохання про необхідність спілкування і надання хоч якоїсь фінансової допомоги її синам, Відповідачка просто ігнорує.

Мати ніяким чином не піклується про власних дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Фактично створились умови, які шкодять інтересам дітей.

Отже, оскільки відповідачка вже більше пів року проживає окремо від дітей, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням синів не займається, матеріальної допомоги на них не надає, аліменти не сплачує, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , спрямована на захист прав та інтересів дітей і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, Верховний Суд дійшов висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (Постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19).

В ході підготовки висновку органом опіки та піклування Виноградівської міської ради за №02.1-15/3662 від 22.07.2024 року встановлено, що відповідно до наданої характеристики депутатом Виноградівської міської ради, ОСОБА_1 з 2018 року по теперішній час фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 разом із дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 , 2015 року народження.

Відповідно до характеристик, наданих Виноградівською ЗОШ І-Ш ст.№ 8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 навчаються у вказаному комунальному закладі освіти, мама дітей знаходиться за кордоном з 2023 року і всіма питаннями щодо навчання, успіхів та поведінки дітей протягом 2023-2024 навчальних років займався і опікувався їх рідний дядько - позивач ОСОБА_1 .

У зв`язку з вище наведеним службою у справах дітей зроблено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

За результатами розгляду питання Комісією з питань захисту прав дитини, було прийнято рішення, письмовий висновок органу опіки та піклування, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітніх синів буде доцільним.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, свого народу, своєї Батьківщини. Зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка матері дітей - відповідачки ОСОБА_2 свідчить про її самоусунення від виконанням батьківських обов`язків, суперечить інтересам дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , позбавляє їх відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків.

Відповідачка, як мати, свідомо нехтує батьківськими обов`язками та ухиляється від їх виконання, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав, що підтверджується і її пасивною поведінкою вч ході розгляду справи, небажанням брати участь в судових засіданнях і повним визнанням нею як позову про позбавлення її батьківських прав, так і обставин, на його обгрунтування, наведених Позивачем, а тому суд приходить до переконання, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому, суд вважає за потрібне вказати і роз`яснити, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Щодо позовної вимоги про призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітніми племінниками

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з грудня 2023 року всіма питаннями щодо догляду, виховання, утримання малолітніх племінників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , забезпечення їх всім необхідним для їх розвитку та навчання займається Позивач по справі - ОСОБА_1 , і повноцінно представляє праав та інтереси дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечення їх всім необхідним, участі в їх житті і наданні їм належного догляду і умов для повноцінного зростання. Дані обставини підтверджуються доказами дослідженими судом в ході розгляду справи по суті, зокрема: хєарактеристикою ОСОБА_1 з місця фактичного проживання, з якої слідує, що останній більше півроку опікується життям, утриманням та вихованням своїх племінників ОСОБА_3 ,2014 року народження, та ОСОБА_4 , 2011 року народження; характеристиками на малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з Виноградівської ЗОШ І-Ш ст. № 8, з яких вбачається, що всіма питаннями щодо виховання, розвитку, утримання, забезпечення всім необхідним для навчання дітей протягом 2023-2024 років займався виключно ОСОБА_1 , а мати дітей - ОСОБА_2 належної уваги цьому не приділяла.

ОСОБА_1 не є обмеженим у дієздатності і не визнаний недієздатним; щодо нього не приймались рішення про позбавлення батьківських прав; він не був усиновлювачем (опікуном, піклувальником, прийомним батьком, батьком-вихователем) іншої дитини; не перебуває на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері; не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами; має постійне місця проживання, належне йому на праві власності нерухоме майно та постійний заробіток (дохід); не страждає на хвороби, перелік яких затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 20.08.2008 р. № 479 «Про затвердження Переліку захворювань, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.10.2008 р. за № 1022/15713; є громадянином України; ніколи не притягався до кримінальної відповідальності і не перебував у розшуку; за станом здоров`я може бути опікуном і його інтереси жодним чином не суперечать інтересам малолітніх племінників. Крім цього, він є єдиним працездатним родичем малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , який в змозі опікуватись дітьми, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази і що резюмовано у Висновку № 02.1.15/3662 від 22.07.2024, згідно якого орган опіки та піклування Виноградівської міської ради вважає доцільним призначити опікуном над малолітніми ОСОБА_13 ,2014 року народження, та ОСОБА_14 , 2011 року народження - ОСОБА_1 .

В свою чергу, дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , яка проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 , як повнолітній член сім`ї, не заперечує щодо призначення його опікуном над малолітніми племінниками і проживання хлопців разом із ними за вказаною адресою, а падчерка позивача - ОСОБА_15 (донька його дружини від першого шлюбу) вже є повнолітньою, навчається за кордоном і постійно проживає там, відтак її згода на призначення ОСОБА_1 опікуном, як повнолітнього члена сім`ї, не потрібна.

Згідно обстеження спеціалістами служби у справах дітей умов проживання ОСОБА_1 встановлено, що за вище зазначеною адресою проживають Позивач із дружиною та малолітнім сином ОСОБА_16 , 2015 року народження, його племінники ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Умови проживання в будинку задовільні. Наявні всі комунальні зручності. В будинку прибрано, охайно, кімнати облаштовані сучасними меблями та побутовою технікою. У дітей є окрема простора умебльована дитяча кімната, в якій створені належні умови для повноцінного розвитку та виховання.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 243-249 СК України, встановлення опіки та піклування - це влаштування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, в сім`ї громадян України, які перебувають переважно в сімейних, родинних відносинах із цими дітьми, з метою забезпечення їх виховання, освіти, розвитку, захисту їх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх та неповнолітніх осіб.

Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України (ст. 60, 61 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.3 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування, і є однією з сімейних форм влаштування таких дітей (як у нашому випадку, до родичів у сім`ю).

Переважно опікуном, піклувальником призначається особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Якщо на опікунство претендує декілька осіб, над однією і тією ж дитиною, то переважне право щодо оформлення опіки надається:

- родичам дитини незалежно від місця їх проживання (п. 3.1 Правил опіки та піклування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17 червня 1999 р. за № 387/3680).

Cім`ї, в якій дитина проживала або з якими найчастіше спілкувалась на момент виникнення питання про встановлення опіки.

В ч.4 ст.167 СК України щодо влаштування дітей, батьки яких позбавлені батьківських прав, визначено, що якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

17 квітня 2018 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Лазоріва проти України», в якому скаржниця звернулася до Європейського суду з прав людини, заявивши про порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що полягало в неповазі до її сімейного життя внаслідок прийняття рішення про усиновлення та унеможливлення встановлення опіки на племінником, а також про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вона була позбавлена доступу до провадження щодо усиновлення її племінника.

У цьому рішенні суд зазначив, що інтерес заявниці у збереженні та розвитку її стосунків із племінником відповідає визначенню «приватного життя», що є більш широким поняттям і охоплює, зокрема, право встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми.

За таких, встановлених під час судового розгляду обставин, зважаючи на вище викладені норми права та відповідні їм правовідносини, суд приходить до переконання, що опікуном над малолітніми ОСОБА_13 , 2014 року народження та ОСОБА_14 , 2011 року народження, слід призначити ОСОБА_1 , позаяк таке вирішення питання опіки щодо них буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.

Щодо вирішення судом питання про стягнення аліментів.

Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до абз. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Отже, враховуючи наведене і обов`язок суду, встановлений в ч.3 ст.166 СК України, суд приходить до переконання, що вирішення питання про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей в користь ОСОБА_1 , одночасно із задоволенням позову про позбавлення батьківських прав відповідачки, за відсутності заявленої позовної вимоги про це, не буде порушенням принципу диспозитивності, оскільки повністю грунтується на нормах законодавства і буде якнайкраще забезпечувати інтереси дітей і їх права на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до вимог ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначених за рішенням суду, може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів суд враховує положення статті 182 Сімейного Кодексу України та те, що відповідачка є працездатною особою, працевлаштована за кордоном і отримує стабільний дохід, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями документів щодо її працевлаштування і отримання робочих віз.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 1 ст. 191 СК України, передбачено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

За приписами СК України матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

З урахуванням принципів розумності та справедливості, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає , що стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в розмірі по 3000 грн. на дитину, не буде заздалегідь непомірним для сплати відповідачем та буде в достатній мірі відповідати потребам утримання дітей, з огляду на законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину.

Крім того, суд роз`яснює, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів одержувач аліментів, рівно як і платник аліментів вправі в порядку ст. 192 СК України звернутися до суду з позовом відповідно про збільшення чи зменшення розміру аліментів.

Рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

На підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, а саме від 24.06.2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 12,13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги -задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав щодо синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , опікуном над неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 ), аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканки АДРЕСА_3 (ІПН НОМЕР_2 ), на утримання дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000,00 гривень щомісячно, на дитину на місяць, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дати звернення до суду-24.06.2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 ), в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканки АДРЕСА_3 (ІПН НОМЕР_2 ), 1211,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 ), в користь держави 1211 грн.20 коп. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та проголошено 31.07.2024

ГоловуючийА. А. Надопта