ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

справа № 757/30987/15-ц

провадження № 61-8953св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Правекс Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубицька Любов Миколаївна, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року у складі судді Матійчук Г. О., постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 16 березня 2021 року, просила стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Правекс Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс Банк») на її користь грошові кошти у загальному розмірі 39 128 249,66 грн (без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку), що становлять собою:

за договором банківського вкладу від 06 травня 2010 року № 5316 в сумі 47 905,07 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 3 984,47 грн, в тому числі первісна сума вкладу - 1 000,00 грн, капіталізовані проценти за період із 12 березня 2015 року до 15 березня 2021 року - 2 213,87 грн, капіталізовані проценти за період із 06 травня 2010 року до 11 березня 2015 року - 770,60 грн, три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) депозиту (з 12 березня 2015 року до 15 березня 2021 року включно) становить 492,53 грн, інфляційні втрати за період із 12 березня 2015 до 28 лютого 2021 року включно становлять 2 410,15 грн, пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року становить 41 017,92 грн;

за договором про відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 : неповернутий залишок грошових коштів у сумі 905 603,57 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 73 213,80 грн, у тому числі первісна сума вкладу - 23 000,00 грн, капіталізовані проценти за період із 04 серпня 2012 року до 15 березня 2021 року - 50 213,80 грн; три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) вкладу із 04 серпня 2012 року до 15 березня 2021 року включно становить 11 328,72 грн; інфляційні витрати за період із 04 серпня 2012 року до 28 лютого 2021 року становлять 67 367,35 грн; пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року становить 753 693,71 грн;

за договором від 30 травня 2012 року № 700011274 про відкриття поточного рахунку № НОМЕР_2 : неповернутий залишок грошових коштів у сумі 6 085 912,14 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 506 181,76 грн, у тому числі первісна сума вкладу з капіталізованими процентами за період із 30 травня 2012 року до 08 березня 2015 року - 224 934,43 грн, капіталізовані проценти за період із 09 березня 2015 року до 15 березня 2021 року - 281 247,33 грн; три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) вкладу з 09 березня 2015 року до 15 березня 2021 року включно становить 62 701,01 грн; інфляційні втрати за період із 09 березня 2015 року до 28 лютого 2021 року становлять 306 181,48 грн; пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року становить 5 210 847,90 грн;

за договором від 08 жовтня 2008 року № 66 про відкриття поточного пенсійного рахунку № НОМЕР_3 : неповернутий залишок грошових коштів у сумі 23 677 635,89 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 1 914 145,92 грн, в тому числі первісна сума вкладу з капіталізованими процентами за період із 09 жовтня 2008 року до 03 травня 2012 року - 581 479,37 грн, капіталізовані проценти за період із 04 травня 2012 року до 15 березня 2021 року - 1 332 666,55 грн; три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) вкладу з 04 травня 2012 року до 15 березня 2021 року становить 297 620,13 грн; інфляційні втрати за період із 04 травня 2012 року до 28 лютого 2021 року становить 1 760 846,84 грн; пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року становить 19 705 023 грн;

за договором банківського вкладу від 03 квітня 2012 року № 5679 в сумі 7 250 477,06 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 590 752,78 грн, в тому числі первісна сума вкладу з капіталізованими процентами за період із 04 квітня 2012 року до 20 травня 2012 року - 165 704,92 грн, капіталізовані проценти за період із 21 травня 2012 року до 15 березня 2021 року - 425 047,86 грн; три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) вкладу з 21 травня 2012 року до 15 березня 2021 року - 88 240,34 грн; інфляційні втрати за період з 21 травня 2012 року до 28 лютого 2021 року - 517 268,40 грн; пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року включно становить 6 054 215,53 грн;

за договором банківського вкладу від 03 серпня 2010 року № 5364 в сумі 760 715,93 грн, а саме: загальна сума вкладу з капіталізованими процентами, що підлягає поверненню, складає 61 300,41 грн, в тому числі первісна сума вкладу - 14 837,00 грн, капіталізовані проценти за період із 03 листопада 2010 року до 15 березня 2021 року - 46 075 грн; три проценти річних за період прострочення виплати (повернення) вкладу з 03 листопада 2010 року до 15 березня 2021 року становить 10 140,43 грн; інфляційні втрати за період із 01 січня 2011 року до 28 лютого 2021 року - 58 223,00 грн; пеня за період із 16 березня 2020 року до 15 березня 2021 року - 61 052,10 грн.

Крім того, просила відшкодувати завдану моральну моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є клієнтом ПАТ КБ «Правекс Банк» із 2008 року. Майже всі заощаджені грошові кошти позивачка передала до банку. Проте відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договором, які були укладені між банком та позивачкою, а саме: не повернув грошові кошти, які позивачка передала відповідачеві (суми банківських вкладів з урахуванням капіталізованих процентів за користування ними). Заяв на розірвання чи припинення договорів банківського вкладу чи про відкриття поточного рахунку позивачка не писала та не підписувала. Заяв на видачу грошових коштів за договорами вона не писала та не підписувала.

Оскільки банк має невиконані грошові зобов`язання, то він на вимогу кредитора має сплатити інфляційні втрати, три проценти річних, а також пеню.

Крім того, позивачка зазначала, що їй була спричинена моральна шкода внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме: неповернення грошових коштів (вкладу з урахуванням капіталізованих процентів), які належать позивачці. Моральна шкода полягає у втратах немайнового характеру, а саме: неможливість здійснити переїзд позивачки та її сім`ї в іншу місцевість, зокрема на підконтрольну територію України; приниження честі, гідності позивачки та як наслідок, необхідністю постійно спростовувати негативні аспекти, які виникають серед знайомих та колег позивачки по асоційованому відношенню до дій позивачки довірити всі свої збереження банку, який потім порушив права позивачки (тяжкість вимушених змін у життєвих та професійних стосунках позивачки); тривалість у часі здійснення позивачкою захисту порушеного відповідачем права власності, пояснення складних життєвих обставин, пов`язаних із втратою всіх особистих збережень позивачки серед кола колег по роботі, родичів тощо (характер немайнових втрат позивачки); ризику неможливості відновлення авторитету та соціального становища позивачки (характер немайнових втрат позивачки); непорозумінням у сім`ї з рідними та близькими людьми; моральні та психологічні страждання позивачки (зазнала негативних емоційних хвилювань, які супроводжують позивачку весь період, починаючи з дня порушення відповідачем права власності на грошові кошти позивачки по сьогоднішній день), а також настання імовірних інших негативних наслідків, пов`язаних із порушенням відповідачем законних прав позивачки. Все це потребує від позивачки вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, позивачка не може нормально працювати і відпочивати, що завдає їй моральних страждань.

Розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила в 400 000,00 грн, бо це пов`язане з порушенням відповідачем законних прав позивачки та обумовлене характером зазначених негативних наслідків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за усіма банківськими договорами, укладеними з позивачкою і вказаними нею в позовній заяві, відповідач виконав свої зобов`язання, вчасно та у повному обсязі, провівши зарахування коштів та повернувши позивачці належні їй грошові кошти після закінчення строку дії договору. Підтвердженням повернення відповідачем коштів є надані до матеріалів справи завірені виписки, в яких відображений рух коштів за особовими рахунками згідно з умовами договорів із позивачкою.

Ураховуючи виконання відповідачем свого обов`язку за депозитними договорами № 5364 та № 5679 та перерахування коштів за ними після закінчення їх дії на поточні рахунки, до яких позивачка мала вільний доступ і безперешкодно розпоряджалась ними, суд першої інстанції дійшов висновку, що банком виконано грошове зобов`язання у повному обсязі, як наслідок правовідносини сторін вже не регулюються нормами закону про банківський вклад і підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає. Так само відсутні підстави для застосування статті 625 ЦК України за депозитним договором № 5316, оскільки він є діючим і позивачка не зверталася до банку із заявою про його повернення.

Суд також виходив із того, що позивачкою не надано жодного примірника договору, більше того не надано жодного документу на підтвердження внесення коштів для зарахування їх на рахунки. Серед наданих позивачкою документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до АТ «Правекс Банк» - документів встановленої форми, які відповідають вимогам відповідних нормативно-правових актів про внесення готівки в касу банку як банківський вклад. Позивачка разом із позовною заявою як докази щодо підтвердження факту зарахування сум за депозитними договорами не надала жодного документа. А факт визнання банком наявності правовідносин між позивачкою та відповідачем не спростовує обов`язку ОСОБА_1 виконати вимоги законодавства та довести факт укладення договорів та внесення за ними коштів. Відсутність договорів позбавляє суд можливості визначення порядку та підстав повернення коштів, розміру процентної ставки та інших умов. Загалом позивачка за виписками, наданими банком, визнає лише зарахування коштів та безпідставно не визнає їх повернення.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги як доказ висновки експертизи. Посилання позивачки про направлену відповідачем заяву до правоохоронних органів жодним чином не доводить вчинення відповідачем будь-яких правопорушень при обслуговуванні позивачки як клієнта банку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є процесуальним обов`язком позивачки.

Короткий зміст постанов апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубицька Л. М., залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження їх вимог і заперечень, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю; оскаржуване судове рішення у цій справі є законним та обґрунтованим, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс Банк» в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 94 073,63 грн.

За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору у цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом у галузі права. Крім цього, суд враховував те, що правова позиція сторони відповідача у справі у суді першої та апеляційної інстанцій не змінювалася, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавства, що регулюють спір у справі та документи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовувала вимоги та інші обставини.

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Зубицької Л. М. про зменшення витрат на правову допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відшкодування заявлених представником відповідача витрат у розмірі, обумовленому сторонами угоди, є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними із витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

З огляду на подані представником заявника процесуальні документи, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, тривалість судових засідань в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, обґрунтованими та справедливими, на думку апеляційного суду, є витрати на правничу допомогу у розмірі 10 % від суми, яку просив стягнути представник банка (940 736,32 грн), що становитиме 94 073,63 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зубицька Л. М., у червні 2023 року звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Касаційна скарга містить також клопотання про розгляд справи за участю представника позивачки.

Як на підставу касаційного оскарження представниця заявниці посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 13 липня 2022 року у справі № 757/15700/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявниця посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця у касаційній скарзі також посилається на те, що доведення факту повернення грошових коштів, внесених на депозит, є процесуальним обов`язком банку, який має спростувати належними та допустимими доказами наявність депозитних зобов`язань перед вкладником; суди не врахували частину четверту статті 81 ЦПК України, частину третю статті 1068 ЦК України, частину першу статті 1071 ЦК України, частину першу статті 1066 ЦК України, пункт 7.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 12 листопада 2003 року № 492 (в редакції, чинній для спірних правовідносин), пункти 3.2, 3.4, 3.5 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пункт 5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин); відповідач не виконав процесуальний обов`язок, передбачений частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, щодо доведення факту повернення спірних грошових коштів позивачці; висновки судів суперечать вимогам чинного законодавства України в сфері призначення та проведення експертиз, приписам ЦПК України та не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, відповідач, якщо вважав, що експертами порушено якісь вимоги чинного законодавства, мав право подати до суду клопотання про проведення повторної або додаткової експертизи (чого не зробив); суди не врахували факт проведення відповідачем службового розслідування та направлення відповідних заяв про вчинення кримінальних правопорушень за результатами вказаного службового розслідування; відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати вкладів, внесків та процентів клієнтам банку; суди порушили принцип змагальності сторін при розгляді справи; застосування відповідачем в судовому процесі тактики «від зворотного» та концепції «негативного доказу», застосування маніпулятивної техніки та «процесуальних провокацій» характеризує процесуальну поведінку відповідача як недобросовісну; виписка не є належним доказом повернення грошових коштів банком клієнту, таким належним доказом є відповідні заяви на видачу готівки; факт укладення відповідних договорів та внесення позивачем на банківські рахунки відповідача за ними грошових коштів визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву, запереченнях та поясненнях, такі обставини не підлягають доказуванню; банк зобов`язаний зберігати відповідну аналітичну інформацію згідно з вимогами законодавства та у нього має бути наявна вся необхідна інформація за договорами, зокрема у регістрах аналітичного обліку; позивач додала до позовної заяви виписки банку та переписку з банком, які підтверджують, що між позивачем та відповідачем було укладено договори банківських вкладів та договори про відкриття поточного рахунку, а також, що позивачем за вказаними договорами було внесено на банківські рахунки відповідача грошові кошти.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зубицька Л. М., звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити АТ «Правекс Банк» у відшкодуванні здійснених ним витрат на правову допомогу повністю. Заявниця також просить здійснювати розгляд справи за участю її представника.

Підставою касаційного оскарження зазначає порушення судом норм матеріального права та неврахування правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 910/3233/18, від 24 листопада 2020 року у справі № 911/4242/15, від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Заявниця у касаційній скарзі також зазначає, що стороною відповідача у судовому засіданні до стадії дебатів не заявлялось клопотання про намір відшкодувати понесені витрати, у тому числі на правничу допомогу; апеляційний суд конкретно не вказав, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, і чому саме й чим обґрунтованими та справедливим є витрати на правничу допомогу у розмірі саме 10 % від суми, яку просив стягнути представник відповідача (940 736,32 грн), що становить 94 073,63 грн, а не інший відсоток чи інша сума, від якої необхідно обрахувати відсотки.

У вересні 2023 року до Верховного Суду від АТ «Правекс Банк» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року, в якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними. Також просить провести касаційний розгляд справи за участю представника банка.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду від АТ «Правекс Банк» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, в якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки воно є законним.

У червні 2024 року до Верховного Суду від АТ «Правекс Банк» через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких відповідач просить урахувати висновки Верховного Суду у справі № 757/30993/15-ц (постанова від 24 квітня 2024 року), оскільки касаційна скарга у наведеній справі та касаційна скарга у цій справі є ідентичними, а правовідносини - подібними; залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для доплати судового збору у розмірі 15 392,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 757/30987/15-ц із Печерського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України) та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2023 року матеріали справи № 757/30987/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року № 861/0/226-24 на підставі службової записки судді Гулейкова І. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 26 червня 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 та АТ «Правекс Банк» про розгляд справи за участю їх представників, справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 27 червня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2024 року додаткові пояснення АТ «Правекс Банк» повернуто заявнику без розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Правекс-Банк» із листом, у якому просила повідомити, які суми станом на час звернення обліковуються на рахунках ОСОБА_1 за наступними договорами: договором банківського вкладу від 25 листопада 2009 року № 5117, договором банківського вкладу від 08 січня 2013 року № 700108975; договором банківського вкладу від 08 січня 2013 року № 700108976, договором банківського вкладу від 30 грудня 2013 року № 700221085, договором банківського вкладу від 30 грудня 2013 року № 700221087 та договором банківського вкладу від 30 грудня 2013 року № 700221088, просила повідомити про час отримання нею коштів за зазначеними договорами.

11 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Правекс-Банк» із листом, у якому просила повідомити про всі номера депозитних та поточних рахунків (відкриті та закриті з датами відкриття та закриття) на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Правекс-Банк», надати належним чином завірену виписку по руху коштів по цих рахунках.

Листом № 2164/09-01-2БТ від 31 березня 2015 року на лист ОСОБА_1 від 11 березня 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 були відкриті наступні договори банківського вкладу:

1. від 11 листопада 2008 року № 4653, строком до 15 листопада 2009 року на суму 6 520,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 25 листопада 2009 року виплачені через касу Краснодонського відділення;

2. від 31 липня 2009 року № 4976, договір анульовано у зв`язку із невнесенням коштів по договору на вкладний (депозитний) рахунок;

3. від 21 липня 2009 року № 4977, строком до 03 серпня 2010 року, на суму 2 000,00 грн. Протягом строку дії договору поповнено на 11 400,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 03 серпня 2010 року виплачені через касу Краснодонського відділення;

4. від 03 серпня 2010 року № 5363 договір анульовано у зв`язку з невнесенням коштів по договору на вкладний (депозитний) рахунок;

5. від 03 серпня 2010 року № 5362 договір анульовано у зв`язку з невнесенням коштів по договору на вкладний (депозитний) рахунок;

6. від 03 серпня 2010 року № 5364, строком до 03 листопада 2010 року, на суму 14 837,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 14 грудня 2010 року перераховані на поточний рахунок № НОМЕР_4 , з якого в той же день виплачені через касу банку Краснодонського відділення;

7. від 21 січня 2011 року № 5442, строком до 21 липня 2011 року, на суму 100 000,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 21 липня 2011 року перераховані на поточний рахунок № НОМЕР_5 , з якого 25 листопада 2011 року виплачені через касу банку Краснодонського відділення;

8. від 01 лютого 2011 року № 5445, строком до 01 серпня 2011 року на суму 40 000,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 01 серпня 2011 року перераховані на поточний рахунок № НОМЕР_6 , з якого 25 листопада 2011 року виплачені через касу банку Краснодонського відділення;

9. від 25 листопада 2011 року № 5577, строком до 01 січня 2012 року, на суму 146 000,00 грн. Грошові кошти по закінченню строку дії договору 03 квітня 2012 року перераховані на поточний рахунок № НОМЕР_7 , з якого в той же день виплачені через касу банку Краснодонського відділення;

10. від 03 квітня 2012 року № 5679, строком до 03 липня 2012 року, на суму 160 000,00 грн. Договір мігрував на нове МФО 21 травня 2012 року. Грошові кошти по закінченню строку дії договору перераховані на поточний рахунок № НОМЕР_1 , виплачувались частинами через касу Краснодонського відділення у період з 16 липня 2012 року до 28 грудня 2012 року;

11. від 06 травня 2010 року № 5316, строком до 01 липня 2010 року, із щомісячною пролонгацією, на суму 1 000,00 грн. Договір мігрував на нове МФО 21 травня 2012 року. Строком на 13 травня 2015 року договір діючий, із щомісячною пролонгацією та капіталізацією відсотків. Залишок грошових коштів на рахунку № НОМЕР_8 станом на 13 березня 2015 року складав 1 770,60 грн.

08 квітня 2015 року та 23 квітня 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 10 березня 2015 року, відповідно до якого банк повторно повідомив про повернення грошових коштів ОСОБА_1 та запропонував у разі наявності сумнівів звернутися до правоохоронних органів.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що договір банківського вкладу від 06 травня 2010 року № 5316 укладений строком до 01 липня 2010 року із щомісячною пролонгацією та капіталізацією відсотків, залишок грошових коштів обліковується на рахунку № НОМЕР_9 , договір є діючим, із заявою про отримання коштів згідно з умовами договору № 5316 позивачка не зверталася, кошти продовжують обліковуватися на рахунку банку.

Договір про відкриття поточного банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритий до банківського вкладу від 03 квітня 2012 року № 5679, станом на 12 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 0,00 грн. На вказаний рахунок зараховані кошти після закінчення дії договору банківського вкладу від 03 квітня 2012 року № 5679.

За договором поточного рахунку від 30 травня 2012 року № 700011274, згідно з внутрішнім обліком, поточний рахунок № НОМЕР_2 відкрито 30 травня 2012 року, станом на 05 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 98,26 грн. У подальшому, 27 вересня 2017 року закритий на підставі постанови НБУ, оскільки кошти на ньому відсутні, кошти списувались за розрахунково-касове обслуговування.

За договором від 08 жовтня 2008 року № 66, згідно з внутрішнім обліком, це поточний пенсійний рахунок № НОМЕР_10 відкрито (з 21 травня 2012 року - № НОМЕР_11 ), станом на 12 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 0,00 грн.

Договори поточного рахунку № НОМЕР_1 , НОМЕР_12 та № 66 (поточний пенсійний рахунок) не є депозитними договорами і не володіють властивостями що притаманні для депозитних рахунків, для них не передбачалось капіталізація чи нарахування процентів за процентною ставкою, що встановлювалась для депозитних договорів.

Депозитні договори від 03 серпня 2010 року № 5364 та від 03 квітня 2012 року № 5679 укладені позивачкою терміном на 3 місяці, без подальшої пролонгації, кошти за депозитними договорами перераховані на поточні рахунки ОСОБА_1 .

Також встановлено, що поточні договори № 3190, 1274, 9005 були закриті за ініціативою банку відповідно до пункту 144 Постанови НБУ «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів» від 12 листопада 2003 року № 492, та пункту 8.2 рішення Голови Правління банку від 5 травня 2014 року № 83 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, ведення та закриття поточних рахунків фізичних осіб у ПАТ КБ «Правекс Банк», оскільки мали нульовий баланс і за ними не відбувалось руху протягом трьох років перед закриттям.

Позивачка не надала жодного примірника договору чи документа на підтвердження внесення коштів для зарахування їх на рахунки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за усіма банківськими договорами з позивачкою, вказаними у позовній заяві, відповідач виконав свої зобов`язання, вчасно та у повному обсязі провівши зарахування коштів та повернувши позивачці належні їй грошові кошти після закінчення строку дії договорів.

Підтвердженням повернення відповідачем коштів є надані до матеріалів справи завірені виписки, в яких відображений рух коштів за особовими рахунками згідно з умовами договорів із позивачкою.

Щодо договору банківського вкладу від 06 травня 2010 року № 5316 судом встановлено, що його укладено строком до 01 липня 2010 року із щомісячною пролонгацією та капіталізацією відсотків, залишок грошових коштів обліковується на рахунку № НОМЕР_9 , договір є діючим, проте із заявою про отримання коштів згідно із умовами договору № 5316 позивачка не зверталася, кошти продовжують обліковуватись на рахунку банку.

Що стосується договору про відкриття поточного банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритого до банківського вкладу від 03 квітня 2012 року № 5679, встановлено, що станом на 12 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 0,00 грн. На вказаний рахунок були зараховані кошти після закінчення дії договору банківського вкладу № 5679 від 03 квітня 2012 року.

За договором поточного рахунку № НОМЕР_12 від 30 травня 2012 року, згідно з внутрішнім обліком поточний рахунок № НОМЕР_2 відкрито 30 травня 2012 року, встановлено, що станом на 06 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 98,26 грн. У подальшому, 27 вересня 2017 року закритий на підставі постанови НБУ, оскільки кошти на ньому відсутні, кошти списувались за розрахунково-касове обслуговування.

За договором від 08 жовтня 2008 року № 66, згідно з внутрішнім обліком це поточний пенсійний рахунок № НОМЕР_10 відкрито (з 21 травня 2012 року - № НОМЕР_11 ), станом на 12 листопада 2015 року залишок грошових коштів складав 0,00 грн.

Встановлено, що договори поточного рахунку № НОМЕР_1 , № НОМЕР_12 та №66 не є депозитними договорами і не володіють властивостями що притаманні для депозитних рахунків, для них не передбачалось капіталізація чи нарахування процентів за процентною ставкою, що встановлювалась для депозитних договорів.

Факт перерахування коштів за депозитними договорами від 03 серпня 2010 року № 5364 та від 03 квітня 2012 року № 5679 на поточні рахунки вкладника та їх виплата підтверджуються виписками банку, в яких відображений рух коштів за особовими рахунками.

Поточні рахунки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_11 були закриті за ініціативою банку, оскільки мали нульовий баланс і за ними не відбувалось руху протягом трьох років перед закриттям.

Відповідач позбавлений доступу до банківської документації, яка знаходиться у відділенні за місцем обслуговування клієнта у зв`язку з тимчасовою окупацією рф Луганської області, в тому числі і м. Краснодон. Відповідно до акта про неможливість надання документів клієнта від 02 лютого 2016 року, складеного менеджером з адміністративної діяльності відділення «Харківська обласна дирекція «ПАТ КБ «Правекс-Банк», договори, укладені з ОСОБА_1 знаходяться на зберіганні у приміщенні Краснодонського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк», що розташовано за адресою: вул. Мікроцентр, буд. 22, м. Краснодон, Луганська область. У зв`язку з тим, що м. Краснодон знаходиться на тимчасово окупованій території України, доступ до документів клієнта банку ОСОБА_1 відсутній. Крім того, відповідно до акта про неможливість надання документів від 02 лютого 2016 року, складеного директором Тобольського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк», випливає, що договори, укладені з клієнтом Краснодонського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк» ОСОБА_1 , на зберігання до архівів ПАТ КБ «Правекс-Банк», що знаходяться у приміщеннях Тобольського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк» та компанії ОСГ «Рекордз», не передавались.

Щодо витрат відповідача в суді апеляційної інстанції

22 березня 2023 року представник відповідача АТ «Правекс Банк» - адвокат Монастирський Д. О. подав до апеляційного суду заяву в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України, у якій повідомив про намір подати докази, що підтверджують розмір витрат, понесених відповідачем у зв`язку із розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за результатами апеляційного перегляду справи (за наявності таких витрат на користь відповідача).

Заяву про ухвалення додаткового рішення представник відповідача АТ «Правекс Банк» - адвокат Монастирський Д. О. направив до Київського апеляційного суду 08 травня 2023 року, що підтверджується конвертом.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представник відповідача АТ «Правекс Банк» - адвокат Монастирський Д. О. надав копії: договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022, укладеного між АО «ЮФ «Астерс» та АТ «Правекс Банк»; копію додаткової угоди від 11 листопада 2022 року № 2 до договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022; рахунок № 12.22-055.4130 від 21 грудня 2022 року на сплату 400 700,00 грн за додатковою угодою № 2 до договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022; рахунок від 10 лютого 2023 року № 01.23-128.4130 на сплату 25 196,80 грн згідно з додатковою угодою від 11 листопада 2022 року № 2 за договором про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022; звіт про надані юридичні послуги та понесені витрати від 10 лютого 2023 року; рахунок від 05 травня 2023 року № 05.23-008.4130 на сплату 540 581,60 грн; звіт про надані юридичні послуги та понесені витрати від 05 травня 2023 року; акти № 12.22-055.4130 прийому-передачі наданих послуг згідно з додатковою угодою від 11 листопада 2022 року № 2; акт № 01.23-128.4130 прийому-передачі наданих послуг згідно з додатковою угодою № 2 до договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022; акт № 05.23-0084130 прийому-передачі наданих послуг згідно з додатковою угодою № 2 до договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року № 4130/02-2022; копію платіжної інструкції від 27 грудня 2022 року № 4482.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зубицька Л. М. подала клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 1 грн.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунка та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 указаного Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунка та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин за договорами, укладеними після 15 липня 2011 року), за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 127/11222/16 (провадження № 61-28418св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15 (провадження № 61-6196св19), від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15 (провадження № 61-12301св18) та від 13 липня 2022 року у справі № 495/9894/18 (провадження № 61-10699св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначила, що за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є обов`язковою умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивачка не надала належних та допустимих доказів укладення договорів банківського вкладу та поточного рахунка з відповідними умовами щодо строку дії договорів, умов та розміру нарахування процентів за користування вказаними коштами.

Направивши лист від 31 березня 2015 року № 2164/09-01-2БТ, надавши відповідні докази (виписки), АТ «Правекс Банк» визнало обставини укладення договорів банківських вкладів і внесення позивачкою коштів на депозити та довів факт повернення позивачці її вкладів.

ОСОБА_1 є стороною відповідних договорів та відповідно до статті 1059 ЦК України та пункту 1.4 Положення № 516 у разі укладення таких договорів отримала відповідний екземпляр договору банківського вкладу/відкриття рахунка та відповідно зобов`язана була їх зберігати до припинення правовідносин сторін за вказаними правочинами.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведення ОСОБА_1 обставин щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами банківських вкладів. Такого висновку суди дійшли з урахуванням наданих суду АТ «Правекс Банк» на спростування позовних вимог ОСОБА_1 належним чином оформлених та завірених виписок банку з особових банківських рахунків та банківських вкладів, копій заяв про отримання позивачкою грошових коштів через касу банку. Зазначені виписки із автоматизованої операційної системи банку, за висновком судів, відображають всі проведенні банком операції за договорами банківських вкладів та банківського поточного рахунка, є логічними, тому дані виписки суди вважали належними і допустимими доказами на підтвердження виконання банком взятих на себе зобов`язань.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів у справі, проте Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 400 ЦПК України, не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Правильним є посилання судів на те, що факт визнання банком наявності правовідносин між позивачкою та відповідачем не спростовує обов`язку ОСОБА_1 виконати вимоги законодавства та довести факт укладення договорів та внесення за ними коштів. Відсутність договорів позбавляє суд можливості визначення порядку та підстав повернення коштів, розміру процентної ставки та інших умов.

Аргументи заявниці про визнання банком обставин щодо укладення договорів банківських вкладів та внесення нею коштів на банківський рахунок не спростовують висновків судів, які встановили, що банк виплатив позивачці кошти, внесені на депозити.

Доводи заявниці про безпідставне неврахування судами висновків експертиз відхиляються, оскільки суди надали належне обґрунтування, чому ними були відхилені такі висновки, у свою чергу висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Посилання в касаційній скарзі на звернення до правоохоронних органів та службове розслідування не приймаються, оскільки зводяться до припущень та не підтверджують факт вчинених злочинних діянь щодо підробки документів чи незаконного заволодіння коштами заявниці.

Доводи касаційної скарги спростовуються установленими судами обставинами справи та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивачки, підтверджує обґрунтованість заявлених нею позовних вимог.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 13 липня 2022 року у справі № 757/15700/16-ц щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дали відповіді на кожен аргумент позивачки та відповідача, які мають юридично важливе значення. При цьому, порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Оскільки позивачка, відповідно до положень статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок будь-яких дій чи бездіяльності відповідача їй було заподіяно моральної шкоди, то суд першої інстанції, з яким погодився апеляційної інстанції, правильно відмовив й у задоволенні цієї вимоги.

Щодо додаткової постанови Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких належить розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З урахуванням наведених норм, відповідач надав достатні та належні докази, що відповідні витрати мали місце, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з ухваленим судом апеляційної інстанції рішенням про стягнення із позивачки 94 073,63 грн витрат.

Доводи касаційної скарги про те, що сторона відповідача не подала відповідну заяву до закінчення судових дебатів у справі, як того вимагає частина восьма статті 141 ЦПК України, спростовуються матеріалами справи (а. с. 214 т. 6). На судовому засіданні апеляційного суду 14 червня 2023 року (де оголошено перерву до 19 липня 2023 року) були присутні представники позивачки (протокол: а. с. 62-63 т. 7). Адвокат Зубицька Л. М. подала апеляційному суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу (а. с. 65-77 т. 7), вона також була присутня на судовому засіданні апеляційного суду 19 липня 2023 року (протокол: а. с. 95-96 т. 7), тобто право на захист позивачки було реалізовано.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши складність справи, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, оцінивши надані докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, наявність клопотання про зменшення заявлених витрат зі сторони позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність витрат на професійну правничу допомогу, надав їм оцінку з точки зору необхідності та належності із відповідним поясненням у мотивувальній частині додаткової постанови, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявниці з висновками суду щодо їх оцінки.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав пояснення, чому стягнув саме таку суму витрат - 94 073,63 грн (10 % від заявлених банком 940 736,32 грн), спростовуються змістом оскаржуваної додаткової постанови та зводяться до незгоди з ухваленим судовим рішенням. Суд апеляційної інстанції діяв з урахуванням частин четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України та в межах своїх дискреційних повноважень визначив саме таку суму.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 910/3233/18, від 24 листопада 2020 року у справі № 911/4242/15, від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19, не заслуговують на увагу, оскільки викладені у наведених судових рішеннях Верховного Суду правові висновки, на які посилається заявниця, стосуються загальних засад відшкодування витрат на правничу допомогу. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать таким висновкам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову та стягнення витрат на правничу допомогу із позивачки на користь відповідача.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Розподіл судових витрат АТ «Правекс Банк» на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, про які попередньо заявив відповідач у відзиві, наразі не здійснюється та можливий за умови дотримання ним умов частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубицька Любов Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець