Дата документу 31.07.2024
Справа № 501/3056/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення аліментів

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просить суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Іллічівська Одеської області, РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

Позов обґрунтований тим, що з відповідачкою ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 17.02.2006 по 14.11.2012, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2012 у справі №1511/4965/2012 розірвано.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З часу розірвання шлюбу в 2012 році син залишився проживати в сім`ї позивача, з цього часу дитина знаходиться на повному утриманні та самостійному вихованні батька.

Заявник вказує в позові, що предметом даного спору є встановлення певного юридичного факту, який встановлює правосуб`єктність особи, як такої яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надала, надала до суду заяву про визнання позову, просить суд розглянути справу за її відсутністю.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити заяву.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 15.07.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.42).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 19.07.2024 відкрито провадження у справі (а.с.45-46).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.2006 по 14.11.2012, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2012 у справі №1511/4965/2012 розірвано.

Вказані обставини не заперечувались відповідачем та підтверджуються рішенням, роздрукованим з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с.68-69).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12 червня 2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 279 (а.с.13).

ОСОБА_5 постійно проживає в сім`ї батька за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровано місце проживання позивача і дитини (а.с.10-11, 15).

Позивач на даний час у зареєстрованому шлюбі не перебуває, виховує і утримує неповнолітнього ОСОБА_3 самостійно.

ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 , в зв`язку з чим змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (а.с.19), місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17-19).

Також, у шлюбі з ОСОБА_6 у відповідачки народилась донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20), вихованням якої займається ОСОБА_2 .

Згідно письмових пояснень ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.с.22-37), вбачається, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 з 2012 року, який піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини, розвитку, виховання, навчання та повністю матеріально забезпечує дитину, тощо.

Факт проживання дітей з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідачка позов визнала та надала до суду заяву про те, що вона не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 , просила розглянути справу без її участі (а.с.67).

Згідно декларації 3 0001-3940-8Т00 вбачається, що законним представником пацієнта ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (а.с.21).

Відповідно до пояснень дитини ОСОБА_3 , останній підтверджує факт перебування на повному утриманні та вихованні батька (а.с.38).

ІV. Оцінка Суду.

За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст.10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.2006 по 14.11.2012, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2012 у справі №1511/4965/2012 розірвано.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12 червня 2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 279.

З наявних в матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , вбачається, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини, розвитку, виховання, навчання та повністю матеріально забезпечує дитину, тощо.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Факт проживання дитини з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач позов визнала та надала до суду заяву про те, що вона згодна з позовом.

Згідно декларації 3 0001-3940-8Т00 вбачається, що законним представником пацієнта є ОСОБА_1 .

Відповідно до пояснень дитини ОСОБА_3 , останній підтверджує факт перебування на повному утриманні та вихованні батька.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про задоволення позову.

В частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд керується наступним.

Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, в даних правовідносинах Суд знаходить, що розмір аліментів в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини необхідно визначити в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідну заяву подано одержувачем аліментів.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення аліментів задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Іллічівська Одеської області, РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня звернення до суду з 15 липня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко