Дата документу 25.07.2024
Справа № 334/5489/24
Провадження № 2/334/2440/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С., представника позивача адвоката Трачук Н.І.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину

в с т а н о в и в :

Адвокат Трачук Н.І., яка представляє інтереси ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину.

Ухвалою суду від 09.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

15.07.2024 відповідач ОСОБА_2 скориставшись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, направив до суду свої заперечення та письмові докази, в обґрунтування своїх заперечень, з яких вбачається, що 13.11.2023 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя вже розглядав тотожний позов. Було ухвалено рішення про відмову у задоволенні вимог позивача. Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.02.2024 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційна скарга без задоволення.

Відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті чи задоволені судом, так як за вказаними у позові фактами вже було ухвалено рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яке вступило в законну силу та було залишено без змін Запорізьким апеляційним та Верховним судом України.

Крім того, відповідач зазначає, що доданий до матеріалів справи договір про освіту 25.08.2021р. не може бути визнаний судом належним доказом у справі, оскільки документи у сфері освіти і науки, видані нелегітимними структурами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях України, є недійсними та не визнаються в Україні відповідно до чинного законодавства. До речі, даним доказам суд першої та апеляційної інстанції також надавав свою оцінку у своїх рішеннях від 13.11.2023 року та 08.02.2024 року відповідно.

Також, відповідач просив суд, поданий до суду позов та додатки до нього, які завірені підписом адвоката Трачук Наталії Іванівни слід направити до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Запорізької області, для надання правової кваліфікації діям адвоката щодо повторної подачі до судових органів України документів виданих нелегітимними структурами, які знаходяться на тимчасово-окупованих територіях України та не визнаються в Україні.

У підготовчому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення з урахуванням відзиву на позов, наданих до нього письмових доказів та доводив суду, що предмет та підстава первісного позову аналогічний даному позову, тобто спір про той самий предмет спору, з тих самих підстав, між тими ж сторонами, вже судом вирішено, рішення у справі набрало законної сили, а отже є підстави для закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Адвокат Трачук Н.І. у судовому засіданні заперечувала проти закриття провадження та просила суд призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Адвокат вважає, що що даний позов не є тотожним з позовом, який розглядався у листопаді 2023 року.

Крім того, представник позивача доводила суду, що підставою для відмови у позові (за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.11.2023 року) було з тих підстав, що у позивача не було оригіналів документів, які підтверджують факт навчання ОСОБА_1 у вищому закладі. Наразі оригінал договору у представника позивача є у наявності, вона має можливість надати їх суду для огляду.

Заслухавши позицію представника позивача, думку відповідача, дослідивши письмові докази в обґрунтування позову та заперечень до нього, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановленіз приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Результат аналізу пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадженняу справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі№ 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом встановлено, що 28 серпня 2023 року від колишньої дружини відповідача - ОСОБА_3 , за представництвом адвоката Трачук Наталії Іванівни подавався позов до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину у розмірі 33 754,50 грн., судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. та судового збору у розмірі 1073,60 грн. До позову були надані аналогічні додатки, а саме: копія договору № КРФ-279/21-ФНО-ПСО(9) «об образовании» г. Симферополь, 25.08.2021 года.» та копії квитанцій №№ 15/1, 9/1, 3/1,2/1, 4/1, 17/1, які були завірені власним підписом адвоката Трачук Н.І.

Підставою для звернення до суду зазначалося, що з 2021 року ОСОБА_1 навчається на денному відділенні очної форми навчання у ФДБОЗВО «російський державний університет правосуддя». Оплата за навчання ОСОБА_1 проводилась матір`ю ОСОБА_3 , оскільки відповідач ігнорував прохання про допомогу. Відповідно до договору від 25.08.2021 року вартість навчання складає 256 200 рублів, з розрахунку 42 700 рублів за семестр. Вказує, що станом на теперішній час нею сплачено 225 030 рублів, що за курсом на 24.08.2023 року складає 67 509, 00 грн., а тому вважає, що вправі вимагати від батька дитини відшкодування половини цих витрат у розмірі 33 754,50 грн.

26 жовтня 2023 року, під час судового розгляду зазначеного попереднього позову, позивач ОСОБА_3 особисто до Ленінського районного суду м. Запоріжжя не з`явилась, а оригінали позову з додатками адвокатом не були представлені у зв`язку відсутністю поштового зв`язку Криму з Україною.

13 листопада 2023 року, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 по справі 334/7385/23 було прийнято рішення про відмову у задоволенні позову.

08 лютого 2024 року, постановою Запорізького апеляційного суду від 08.02.2024 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року - залишено без змін.

26 лютого 2024 року, ухвалою Верховного суду України, відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 08.02.2024 року про стягнення додаткових виплати на дитину.

У справі, яка розглядається, позивачем вже зазначений син відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та додаткових витрат на утримання.

При цьому, як у попередній справі так у справі, яка наразі розглядається судом, підстава позову аналогічна. До позову надаються копія договору № КРФ-279/21-ФНО-ПСО(9) «об образовании» г. Симферополь, 25.08.2021 года.» та копії квитанцій №№ 15/1, 9/1, 3/1,2/1, 4/1, 17/1, які були завірені власним підписом адвоката Трачук Н.І.

Сам же позов зводиться к тому, що ОСОБА_1 продовжує навчання у вищому закладі м.Сімферопіль та потребує грошового утримання батька.

Ті ж самі обґрунтування зазначалися у позові ОСОБА_1 , який розглядався Ленінським районним судом м.Запоріжжя у жовтні листопаді 2023 року.

Аналіз матеріалів справи та зміст відповідних судових рішень свідчать про те, що підстави та предмет позову у цій справі є тотожними підставам та предмету позову у справі № 334/7385/23, в якій ухвалено рішення, що набрало законної сили. Адже в обох випадках позивач та третя особа зверталися до суду з позовами про стягнення грошових коштів на утримання повнолітнього, який навчається у вищому закладі.

Таким чином, вже існує рішення, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд не прийняв до уваги заперечення адвоката Трачук Н.І. щодо тотожності позовів та її ствердження, що Запорізький апеляційний суд залишив в силі рішення суду першої інстанції лише з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні оригінали документів.

Як вбачається з постанови Запорізького апеляційного суду від 08.02.2024 року, процедура визнання в Україні іноземних документів про освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в європейському регіоні (Лісабон, 11 квітня 1997 р.), ратифікованої Законом України від 03.12.1999 р. № 1273-ХІУ «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні», міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, Порядку визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти та Порядку визнання в Україні документів про середню, середню професійну, професійну освіту, виданих навчальними закладами інших держав, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 р. № 504 «Деякі питання визнання в Україні іноземних документів про освіту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 травня 2015 р. за № 614/27059.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу VI Порядків, компетентний орган приймає рішення про відмову у визнанні освітнього документа, якщо документ виданий освітньою установою, яка не є офіційно визнаною в системі освіти держави, в якій вона функціонує.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 9 Закону України 15 квітня 2014 року № 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, документи у сфері освіти і науки, видані нелєгітимними структурами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях України, є недійсними та не визнаються в Україні відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до роз`яснення МОН від 09.04.2018 року, вступники з окупованих територій Донбасу і Криму, які хочуть здобути українську освіту, можуть вступити до переміщених або уповноважених закладів вищої освіти за спрощеною процедурою.

Отже, колегія суддів Запорізького апеляційного суду у своїй постанові чітко сформулювала свою позицію щодо неналежності доказів, де основною підставою є не відсутність оригіналу договору про навчання, а недійсність та нелегітимність документу.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-А, пункт 29).

У відповідності до ч.1 ст.200 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1) залишення позовної заяви без розгляду;

2) закриття провадження у справі;

3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За наведених вище обставин, враховуючи підстави та предмет позову, суб`єктивний склад сторін спору, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у цивільній справі, оскільки як з`ясувалось після відкриття провадження у справі набрало законної сили рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.11.2023 року ухвалено у цивільній справі №334/7385/23 за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Трачук Н.І. до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, що зумовлює застосування наслідків передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 13, 247, 255, 258-260, 294 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: Козлова Н. Ю.