Справа №949/1385/24
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

01 серпня 2024 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючого документа),

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою та просить встановити факт належності їй диплому З № НОМЕР_1 , реєстраційний номер 4171 від 27 червня 1992 року, виданий Рівненським кооперативним профтехучилищем.

Згідно зі ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частина 3 ст. 294 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суддя повинен враховувати, що ці заяви повинні відповідати, крім іншого, загальним правилам щодо змісту і форми заяви, встановленим статтям 175, 177 ЦПК України.

Отже, дана заява подана без додержання вимог, встановлених ст. 175 ЦПК України, а саме заява не містить:

- ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, у даному випадку заінтересованої особи Дубровицької міської ради;

- зазначення щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви;

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

- підтвердження про те, що не подано іншої заяви з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так, документом про сплату судового збору є квитанція установи банку або відділення зв`язку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України Закону України "Про судовий збір" визначено розміри ставок судового збору, згідно яких за подання до суду заяви у справах окремого провадження, який сплачується фізичною особою ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605,60 грн.

На підтвердження сплати судового збору позивачем надано квитанцію # 0.0..1 від 21 травня 2024 року на суму 605,60 грн.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про судовий збір", суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Отже, перевіривши зарахування судового збору за квитанцією # 0.0..1 від 21 травня 2024 року на суму 605,60 грн. встановлено, що судовий збір за вказаною квитанцією врахований раніше у цивільній справі №949/958/24.

Згідно з ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 червня 2024 року, справі №949/958/24, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючого документа) разом з доданими до неї документами повернуто заявнику у зв`язку з не усуненням недоліків заяви у строк, встановлений судом.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Таким чином, судовий збір, сплачений у цивільній справі №949/958/24 підлягає поверненню у разі подання відповідного клопотання заявником.

Отже, квитанція # 0.0..1 від 21 травня 2024 року про сплату судового збору в розмірі 605,60 грн., що сплачений за подачу до суду заяви у справі №949/958/24 не може бути прийнято як доказ сплати судового збору за повторне подання заяви у даній справі №949/1385/24.

Слід зауважити, що Законом України "Про судовий збір" не передбачено можливості зарахування коштів, сплачених у якості судового збору по справі, що не поверталися із відповідного бюджету після сплати банком, як таких, що надають право на розгляд повторно заявлених вимог цього ж заявника, але уже по іншій справі.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №809/1092/18.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про ненадання заявником доказів сплати судового збору по даній справі у встановленому законом порядку.

Таким чином, заявнику необхідно надати докази сплати судового збору, як того вимагає ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

Відтак заявнику необхідно виправити вищевказані недоліки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

Тому, зважаючи на вищевикладене та наявні недоліки, в силу ст. 185 ЦПК України, рахую, що заява підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строк п`ять днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом приведення останньої відповідно до вимог діючого Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючого документа) та надати заявнику для усунення вищевказаних недоліків п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.