ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/8893/20
Номер провадження 22-ц/818/2219/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П, Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гряніка О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року в складі судді Рибальченко Л.М. у справі № 638/8893/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та усуненні перешкод у користуванні майно,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та усуненні перешкод у користуванні майно.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2005 року він є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

В жовтні 2014 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились, у зв`язку з чим ОСОБА_1 переїхав до іншого місця проживання.

13 липня 2017 року він приїхав до вказаного будинку для відвідування дитини, однак ні відповідача ні дитини в будинку не було.

9 вересня 2016 року ОСОБА_3 передала домоволодіння в оренду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з орендною платою в еквіваленті 1300 доларів США на місяць протягом опалювального сезону та 1400 доларів США на місяць після закінчення опалювального сезону. Фактично договір оренди було продовжено до 30 серпня 2017 року.

Вважає, що половина орендної плати, яка була отримана відповідачем за передачу домоволодіння третім особам належить йому, як співвласнику будинку.

Крім того, відповідачем було замінено вхідні замки до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, він немає фізичної можливості потрапити до свого будинку.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 7050 доларів США отриманих за оренду будинку; усунути перешкоди у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його вселення, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7050 доларів США, що станом на 11 березня 2024 року еквівалентно 268 887 грн.

Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2722,44 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільним майном сторін, а тому 1/2 від отриманого ОСОБА_2 доходу від надання в оренду вказаного домоволодіння підлягає стягненню з неї на користь позивача. Також, оскільки відповідач перешкоджає ОСОБА_1 у праві користування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , він не має доступу до вказаного домоволодіння, права позивача підлягає захисту шляхом вселення.

24 квітня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Багмат Петро Дмитрович, на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове , яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована недоведеністю позовних вимог.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів здійснення йому перешкод у користуванні будинком. Також, ОСОБА_1 не порушує питання про вимоги про встановлення порядку користування житловим будинком між співвласникам та виділ йому в користування частину спільного житлового будинку, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності, з розмежуванням чітких меж від загальної площі будинку та з окремим входом, що в подальшому буде порушувати права її на користування власністю.

Вказувала про відсутність підстав для стягнення коштів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих і беззаперечних доказів укладання нею договору оренди житлового будинку в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Грянік О. В. які проти апеляційної скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 28 квітня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній набув у власність житловий будинок літ. Ж-2, пено-бетонний, житловою площею 75 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки- літ. З, огорожі № 6,7,8,9,10, замощення-1 та приватизовану земельну ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (том 1 ,а . 17 -18).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку (том 1, а.с. 31- 34).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року залишено без змін.

Відповідно до копії висновку ДОП СДОП ПП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції Стогній А.С., 13 липня 2017 року до чергової частини Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява від ОСОБА_1 , 1967 р.н. щодо невідомих осіб, які нібито мешкають за місцем реєстрації останнього, а саме: АДРЕСА_1 . Під час роботи по матеріалу було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки інформації, викладеної в заяві ОСОБА_1 . По прибуттю на місце, двері домоволодіння відчинила жінка, яка назвалась ОСОБА_7 . Остання пояснила, що вона орендує вказане домоволодіння та надала копію оренди житлового приміщення. Після чого до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області запрошено ОСОБА_2 Остання, згідно з статтею 63 Конституції України відмовилась від написання будь-яких пояснень (том 1,а.с. 38-39).

За довідкою від 08 червня 2019 року, складеною інспектором СЮП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Турченко А.О., працівниками СЮП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області неодноразово здійснювались виїзди за адресою АДРЕСА_1 з метою перевірки умов місця проживання дитини, проте двері будинку ніхто не відчинив; зі слів мешканців, будинок здається в оренду (том 1, а.с. 48).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку в сумі 7743,63 грн, а також 198,40 грн судового збору (том 1, а, с. 50-56, 57-61).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 07 липня 2018 року, складеному слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області за адресою м. Харків, пров. Очаківській, 4 - провести огляд внутрішнього простору будинку не вдалось можливим у зв`язку з відсутністю у власника ( ОСОБА_1 ) ключів від замкового пристрою (том 1, а. а. с 68).

Відповідно до копії договору оренди житлового приміщення від 29 вересня 2016 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 в тимчасове користування з 15 жовтня 2016 року по 15 липня 2017 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 65-67).

Відповідно до п. 4.2 вказаного договору орендна плата за квартиру становить 1300 доларів США плюс комунальні послуги (зимовий період). За взаємною згодою сторонами обумовлено, що «Арендатор» на час підписання передає «Арендодателю» такі суми: 1300 доларів США сплата за 1 місяць, 1300 доларів США гарантійний платіж. Також, вказаний договір було доповнено власноруч, зазначено По закінченню опалювального сезону - 1400 доларів плюс комунальні.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1-3 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (частина 1 статті 325 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Найм (оренда) житла 2 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Тож, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує сторона, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи те, що позивачу належить на праві приватної власності 1/2 частина спірного нежилого приміщення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка не мала передбачених законом прав самостійно розпоряджатися нежилим приміщенням та одноосібно отримувати дохід від його використання, а тому наявні підстави для стягнення 1/2 доходу, отриманого від передачі спільного майна в оренду.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просить стягнути орендні платежі з 15 жовтня 2016 року по 30 серпня 2017 року у розмірі 14100 доларів США. Між тим, відповідно до умов договору оренди, будинок надано в користування до 15 червня 2017 року.

Зважаючи, що позивачем не надано доказів пропонування договору оренди на таких самих умовах та фактичної сплати коштів після спливу строку оренди, судова колегія не вбачається підстав для стягнення коштів з період з 16 червня 2017 року по 30 серпня 2017 року.

Доводи відповідачки що нею було здано в оренду будинок відповідно до її частки є необґрунтованими, оскільки умови договору не містять зазначеного посилання, об`єктом оренди є будинок в цілому.

Заперечення ОСОБА_8 щодо підписування (укладання) нею договору оренди обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки правомірність зазначеного правочину у встановленому законом порядку не спростована, факт належності підпису іншій особі не встановлено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміни шляхом зменшення суми коштів, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 7050 доларів США до 5300 доларів США ((14100-1400-1400-700)/2).

Щодо вимог про вселення, то судова колегія виходить з такого.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Зважаючи, що позивачем доведено факти перешкод з боку відповідачки у користуванні спірною квартирою (відсутністю доступу у зв`язку зі зміною замків), наявність у позивача права власності на частку у спірній квартирі, суд першої інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у неї.

Доводи відповідачки щодо не визначення судом порядку користування житловим будинком не свідчать про відсутність підстав для задоволення позову про вселення та порушення її прав. У разі наявності спору про користування будинком сторони не позбавлені можливості звернутися з відповідним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплачено 2722,50 грн, з яких 840,80 вимога немайнового характеру, 1881,70 грн вимоги майнового характеру.

Зважаючи, що позов задоволено частково у частині майнових вимог (75,18%), відшкодування сплаченого позивачем судового збору підлягає зменшенню до 2255,41 грн, з розрахунку (1881,70 х 75,18)/100 + 840,80 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 4083,66 грн. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а саме в частині майнових вимог відповідачці має бути компенсовано 700,55 грн (1881,70 х 1,5 х 24,82%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки підлягає зменшенню до 1554,86 грн ( 2255,41-700,55)

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року змінити.

Зменшити суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 7050 доларів США до 5300 (п`ять тисяч триста) доларів США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 2722,44 грн до 1554 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят чотири) грн 86 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина