Справа №479/130/24
Провадження № 22-ц/812/1247/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Репушевською О.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (далі - ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 03 грудня 2021 року, між ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" та ОСОБА_1 , було укладено договір про надання кредиту №121402-КС-006, укладеного в електронній формі, в порядку передбаченому Закону України «Про електронну комерцію» і Правил про надання споживчих кредитів ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця.

Згідно договору позичальник отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку строком на 24 тижні, тобто до 20 травня 2022 року, на умовах сплати процентів за користування кредитом, які є фіксованими у розмірі 1,08106000% за кожен день та комісії за надання кредиту в сумі 3 750 грн.

Посилаються на те, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09 січня 2024 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 74 425,63 грн., з яких: 25 000 грн. - заборгованість за кредитом, 45 675,63 грн. - заборгованість за процентами та 3 750 грн. - заборгованість за комісією, проігноровані вимоги щодо погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 74 425,63 грн. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 2 422,00 грн.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2024 року позовні вимоги ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" заборгованість за договором про надання кредиту №121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року у загальному розмірі 74 425 грн. 63 коп., з яких: 25 000 грн. - заборгованість за кредитом, 45 675,63 грн. - заборгованість за процентами та 3 750 грн. - заборгованість за комісією та судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти у добровільному порядку позивачу ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" не повернуті, також враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, те, що позивачем підтверджено факт користування відповідачем кредитними коштами, а також порядок і розмір нарахування відсотків, в свою чергу відповідачем у спростування нарахованих відсотків ніяких розрахунків не надано, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25 000 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 45 675,63 грн..

Щодо нарахування комісії, то суд аналізуючи умови кредитного договору №121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року та Правила надання споживчих кредитів ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" прийшов до висновку про правомірність дій товариства щодо нарахування заборгованості за комісією, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Тому, на думку суду першої інстанції, умови кредитного договору щодо обов`язку відповідача сплатити комісію саме за надання кредиту в сумі 3 750 грн., а не його обслуговування є правомірними. А тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії у вказаному розмірі також підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильне застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи у зв`язку, тому просив про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Так, вказує, що судом першої інстанції не було встановлено шляхом дослідження належних і достовірних доказів фактів порушення (невиконання) відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року, оскільки оскаржуване рішення не містить встановлення фактів невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, суд першої інстанції, не встановивши факт невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року.

Водночас, документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Також посилаються на те, що факт надання коштів не підтверджений жодними доказами. На підтвердження вказаних обставин ТОВ "Бізнес позика" надало довідку ТОВ "ФК "Елеєнс", відповідно до якої останнім було перераховано кошти в сумі 25 000,00 грн. на картковий рахунок.

Разом з тим, ТОВ "Бізнес позика" не надало доказів, що вказана картка належить саме відповідачу, на підтвердження вимог ТОВ "Бізнес позика" було долучено копію договору про надання кредиту від та Правила надання споживчих кредитів. Проте, вказані Правила надання споживчих кредитів не містять підпису, а тому, вони не можуть розцінюватися як такі, що саме з ними вона була ознайомлена. На сайті ТОВ "Бізнес позика" містяться різні редакції вказаних Правил.

Таким чином, не знайшов свого документального підтвердження факт укладення договору та факт надання коштів за договором N 121402-КС-006 і суд 1-ї інстанції безпідставно визнав їх встановленими.

Отже, позивач взагалі не підтвердив факти укладення договору та наявності заборгованості у вказаному розмірі за договором про надання кредиту N 121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року.

При цьому, суд першої інстанції безпідставно визнав встановленим факт наявності заборгованості за договором N 121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року.

Крім того, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, а саме не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 3 п. 6, ст. 509, ч. 3 та ст. 627 ЦК України.

При вирішенні питання щодо стягнення відсотків, слід встановити співрозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність без заперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру 12500 грн. що складає 50 % від суми заборгованості по кредиту. На переконання відповідача, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин.

Враховуючи наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором, вважає за необхідне визнати вимоги позивача частково, а саме: стягнути 25000 грн. - заборгованість за кредитом та 12500 грн. - заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом.

Також, суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 1048-1050 ЦК України та неповно з`ясував всі істотні обставини справи щодо права позивача на нарахування відсотків поза межами строку кредитування, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування кредитом за період після настання терміну повернення кредиту (після 20.05.2022), тобто, за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Строк дії договору до 20.05.2022. Разом з тим, між сторонами не укладалися жодні додаткові угоди, отож договір про надання позики і строк його дії не був пролонгований та закінчив свою дію 20.05.2022, отже і всі права та обов`язки за ним.

Таким чином, нарахування відсотків після 20 травня 2022 року не відповідає вимогам закону, право позичальника нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Звертає увагу, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 42 Конституції України, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 509 ЦК України щодо стягнення з відповідача комісії, оскільки передбачене умовами кредитування нарахування комісії за кредитне обслуговування договору суперечить принципу розумності, справедливості та добросовісності, а тому вимоги банку в частині стягнення комісії є також незаконними та не підлягають задоволенню.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу на час розгляду справи не надходив.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

Зі змісту статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» (далі Закон) електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Зазвичай такі правила є невід`ємною частиною кредитного договору, що прописується в самому договорі та без підтвердження про ознайомлення з такими, договір не буде укладено.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 03 грудня 2021 року між ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання кредиту №121402-КС-006, в порядку передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію» (а.с.32-34).

За умовами вказаного договору відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 25 000 грн., строком на 24 тижні. Також, відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов`язаний сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1,08106000% в день (фіксована ставка), а також комісію за надання кредиту у розмірі 3750,00 грн.

Відповідно до положень п.4 Договору про надання кредиту, у разі прострочення позичальником дати сплати чергового платежу визначеного графіком платежів, кредитодавець має право нарахувати штраф за кожен випадок такого порушення строків сплат на початок наступного дня після дня обов`язкового платежу визначеного графіком платежів (а.с.32).

ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" 03 грудня 2021 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти Договір №121402-КС-006 про надання кредиту (а.с.35-37).

В подальшому, 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №121402-КС-006 про надання кредиту на умовах визначених офертою.

На підтвердження укладення договору №121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року позивачем надано послідовність укладення цього договору, з якої вбачається, що 03 грудня 2021 року о 12:34:03 клієнт, використовуючи номер телефону НОМЕР_1 , зайшов у особистий кабінет на сайті www.my.bizpozyka.com, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Одноразовий ідентифікатор G-1333 направлявся відповідачу шляхом надсилання повідомлення на його мобільний номер НОМЕР_1 , який вказувався ним при реєстрації на сайті.

Кредитний договір був підписаний відповідачем 03 грудня 2021 року о 13:07:38 шляхом введення одноразового ідентифікатора G-1333 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://my.bizpozyka.com (а.с.32- 34).

Таким чином, доводи відповідача про те, що не знайшли свого підтвердження факт укладання договору є безпідставними, оскільки законом передбачено можливість підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором. Законом не визначено обов`язковість підписання електронного правочину електронним цифровим підписом.

Тому встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними.

ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника, що підтверджується інформацією про рух коштів(виписку) по банківській картці № НОМЕР_2 за період з 03 грудня 2021 року по 09 січня 2024 року, надану ПАТ КБ"ПРИВАТБАНК" (а.с.135-136).

У справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

До позовної заяви був доданий детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором, з якого вбачається що, відповідач сплачував платежі по Кредитному договору з порушенням встановленого сторонами графіку платежів, що цілком закономірно призвело до подорожчання кредиту, оскільки процентна ставка в день 1,08106000 % нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості, що чітко передбачено.

До теперішнього часу ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором №121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року не виконав, допустила заборгованість за кредитом, який згідно наданого позивачем розрахунку становить 74 425 грн. 63 коп., з яких: 25 000 грн. - заборгованість за кредитом, 45 675,63 грн. - заборгованість за процентами та 3 750 грн. - заборгованість за комісією.

Відповідач доказів погашення вказаної заборгованості, а також доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, та спростовують правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, не надав.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Отже, районний суд вірно дійшов висновку, про обґрунтованість позовних вимог, оскільки встановлено, що між сторонами дійсно виникли кредитні відносини внаслідок підписання електронного договору. Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання по договору, а тому підлягає стягненню з останнього на користь позивача сума заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Щодо покликів апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру відсотків, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з пунктом 1 Кредитного договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,08106000 % за кожен день користування кредитом. Комісія за надання кредиту становить 3750.00 грн. Термін дії кредитного договору до 20 травня 2022 року.

Пунктом 2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

Пунктом 3 Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору (в якому передбачено здійснення відповідачем платежів по сплаті тіла кредиту, процентів за користування кредиту та комісії за надання кредиту).

Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Продовження строку кредитування в односторонньому порядку кредитодавцем або позичальником не допускається.

Отже, згідно умов кредитного договору №121402-КС-006 від 03 грудня 2021 року позичальника було повідомлено, що у разі надання позичальнику кредиту, останній за договором споживчого кредитування зобов`язаний буде сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено в договорі, з яким ОСОБА_1 ознайомився та без будь-яких заперечень підписав в електронному вигляді. Крім того, ОСОБА_1 було повідомлено орієнтовну вартість кредиту, строк кредиту та орієнтовану реальну річну процентну ставку.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений та погодився з умовами надання кредиту, на підставі чого 03 грудня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір №121402-КС-006, в якому відображені умови надання кредиту, останній з відповідним договором погодився, про що свідчить його електронний підпис.

На момент укладення кредитного договору відповідач не зверталася до ТОВ «Бізнес Позика» із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився з усіма умовами такого договору.

Більше того, не дивлячись на своє гарантоване право (п.6) на розірвання договору протягом чотирнадцяти днів з дня його підписання, користувався коштами відповідача, до відповідача із відповідною заявою не звертався.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мав можливість не вступати у кредитні відносини з відповідачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливим, натомість, позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором.

Колегія суддів не вбачає підстав вважати текст кредитного договору незрозумілим та/або таким, що вводить в оману споживача, зокрема, в частині визначення розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитом.

Посилання на нарахування відсотків поза межами строку кредитування до уваги не приймаються, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме розрахунком заборгованості із якого вбачається нарахування відсотків за наданим кредитом саме по 20 травня 2022 року.

Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині не є слушними.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення заборгованості за комісією, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті 1,частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 3750 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає.

Отже, вимоги позивача про стягнення комісії є правомірними та вірно задоволенні судом першої інстанції. Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 серпня 2024 року.