Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3913/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.07.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого-судді Надопта А.А., секретар судового засідання Стрижак О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 мотивує позовні вимоги тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб 01.06.2018 року. Під час шлюбу у сторін народилася одна дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виявилося, що спільних інтересів у сторін немає, а тому збереження шлюбу позивач вважає недоречним і неможливим, а призначення будь-яких строків для примирення недоцільним. У січні 2024 року стосунки між сторонами погіршилися, це призвело до того, що відповідачка покинула сім`ю, проживає окремо у АДРЕСА_1 . Спільна дитина сторін проживає разом з батьком уже більше пів року та перебуває на його самостійному утриманні та вихованні. Дитина має комфортні умови для проживання, розвитку та виховання. Позивач особисто приводить і забирає дитину із садка, систематично відвідує батьківські збори, оплачує харчування. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою та визначити місце проживання сина разом з ним на самостійному утриманні та вихованні.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, однак надали через канцелярію суду заяви, в яких просять справу розглянути в їх відсутність, при цьому позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, відповідач ОСОБА_2 заявлені до неї позовні вимоги визнала повністю.

Представник третьої особи повідомлений про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду висновок про визначення місця проживання дитини від 19.07.2024 року.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Сторони зареєстрували шлюб 01.06.2018 року, який укладено у Виноградівському районному відділі ДРАЦС Головного ТУЮ у Закарпатській області за актовим записом №95.

Від шлюбу у сторін народилася одна дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне подружнє життя у сторін не склалося. Різні характери та погляди на сімейне життя призвели до розпаду сім`ї. Між ними відсутнє взаєморозуміння.

Більше пів року сторони проживають окремо, шлюбно-сімейні відносини припинено, спільне господарство не ведеться. Шлюб сторін носить формальний характер.

Позивач остаточно визначився і зберегти шлюб не бажає, наполягає на розірванні шлюбу.

Відповідачка на розірвання шлюбу згідна.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

У відповідності із ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їх малолітньої дитини, що має істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задоволити.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до положень ч. 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно положень ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Оскільки сторони спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини не дійшли, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно положень ч.1 ст.154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц висловила свою правову позицію, у відповідності з якою, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Обґрунтованим при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини є застосування судами положень Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27.02.1991 року, якою стверджується рівність батьків щодо можливостей на виховання дитини і права на проживання з нею. Аналогічна правова норма викладена в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Як встановлено з матеріалів справи син сторін ОСОБА_3 , 2022 р.н., проживає з батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 у батьківському житловому будинку.

Згідно висновку органу опіки та піклування Виноградівської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №02.1-15/3601 від 19.07.2024 року, питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Орган опіки та піклування вважав за доцільне вирішення даного питання залишити на розгляд суду.

Згідно вказаного висновку спеціалістами служби у справах дітей проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та встановлено, що останній проживає із батьками у двоповерховому будинку в АДРЕСА_2 , який має всі комунальні зручності, де створені належні умови для виховання та розвитку дитини. Офіційно не працевлаштований, виконує будівельні роботи.

У свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 проживає у приватному будинку в АДРЕСА_1 . Офіційно не працевлаштована, працює перекладачем англійської мови, зайнята кар`єрою, часто виїжджає за кордон і тому не може приділяти належної уваги вихованню сина.

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Позивач має вільний графік роботи та зданий належним чином виховувати сина, має стабільний дохід, утримує дитину на належному рівні та забезпечує її всім необхідним для життя та гармонійного розвитку, в позивача більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти сину увагу.

Син сторін є вихованцем ЗДО (ясла-садок) №1 «Берізка» з серпня 2023 року. Батько проводить багато часу з сином. ОСОБА_1 завжди привозить дитину в садок, гуляє з ОСОБА_3 після садочка на території закладу. Спілкується з вихователями, цікавиться успіхами дитини, відвідує батьківські збори, бере активну участь у вихованні та розвитку дитину. Вказане підтверджується характеристикою закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №1 «Берізка» №106 від 31.05.2024 року на вихованця групи раннього віку ОСОБА_3 , 2022 р.н.

Позивач ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує сина матеріально та піклується про нього, має житло, в якому створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, проявляє батьківську турботу, піклується про його фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, є єдиним піклувальником дитини. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

Відповідачка ОСОБА_2 , мати дитини проживає окремо від сім`ї - в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , самоусунулась від виховання та утримання сина, життям його не цікавиться, зв`язків з дитиною не підтримує, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.

У заяві, поданій до суду 07.07.2024, відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що підтверджує той факт, що позивач самостійно виховує та утримує спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 p., I Manic, § 102).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 р. (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 p., I Manic, § 102).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, належні умови проживання за місцем проживання батька, що сприяють розвитку і належному вихованню дитини, особисту прихильність сина до батька, суд вважає доцільним визначити місце проживання сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 , що повністю відповідає інтересам дитини, залишивши дитину на утриманні та самостійному вихованні батька.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 259, 263-265, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, ст. ст.110, 112, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 01.06.2018 року у Виноградівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом №95.

Визначити місце проживання малолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОК НОМЕР_1 , мешканцем АДРЕСА_1 , залишивши його на самостійному утриманні та вихованні біля батька.

Встановити, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на самостійному утриманні та вихованні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОК НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. А. Надопта