справа № 753/9957/23 головуючий у суді І інстанції Шаповалова К.В.
провадження № 22-ц/824/9393/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості за договором оренди, -

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості за договором оренди, у якому позивач просив суд:

припинити правовідношення між сторонами шляхом розірвання Договору оренди домоволодіння від 24 березня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг в сумі 63 773,52 грн (а саме по Договору оренди від 24 березня 2018 року в сумі 52 800,00 грн та комунальним послугам 10 973,52 грн);

зобов`язати відповідачів у тримісячний термін відновити до первісного стану стан будинку АДРЕСА_1 (здійснити ремонтно-відновлювальні роботи).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що між ним та відповідачами 24 березня 2018 року було укладено договір оренди приватного будинку АДРЕСА_1. Орендна плата за домовленістю сторін становила 8 800,00 грн. на місяць, окрім того орендарі зобов`язувалися сплачувати комунальні послуги, кошти за спожиту електроенергію, газ та телекомунікаційні послуги. Оскільки орендарі неналежним чином сплачували вказані кошти, у них виникла заборгованість за несплату оренди житла у розмірі 52 800,00 грн. та за комунальні послуги - 10 973,52 грн., що загалом становить 63 773,52 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості за договором оренди та зобов`язання вчинити дії, в частині вимог про зобов`язання відповідачів у тримісячний строк відновити будинок до його первісного стану - залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості за договором оренди задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди домоволодіння від 24 березня 2018 року у сумі 63 666,02 грн., з яких: 52 800,00 грн - орендна плата, 7 641,05 грн - борг за спожитий газ, 2 224,97 грн. - борг за розподіл газу, 1 000,00 грн - борг за спожиту електроенергію. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., а саме - по 357,87 грн з кожного. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 13 березня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що про розгляд справи судом першої інстанції не була обізнана, оскільки з червня 2022 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач не визнає позову в повному обсязі і вважає заявлені позовні вимоги такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що в березні 2018 року відповідачі знайшли для найму приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є позивач.

ОСОБА_2 запропонував формально укласти договір найму будинку на пів року до 30 вересня 2018 року з можливістю подальшого проживання стільки, скільки буде необхідно. Апелянт є юридично необізнаною людиною, та договір не читала, оскільки повністю покладалась на рідних, що вони у всьому розбираються. Після підписання договору, ані апелянт, ані її донька - ОСОБА_4 , більше цей договір не бачили та, відповідно, не читали. Чи надавався його примірник зятю ОСОБА_3 не пам`ятає.

Після підписання договору, за вимогою власника ОСОБА_2 (що ми завжди маємо сплачувати йому лише готівкою, як за оренду так ї за комунальні послуги, а він вже сам потім буде оплачувати всі квитанції), розрахувались за місяць наперед та надали залогову суму у розмірі 8 800,00 грн. готівкою.

Після спливу пів року, позивач, як і всі інші рідні, вважали, що даний договір припинив свою дію та, як і перші пів року, продовжували проживати та сплачувати позивачу за оренду будинку та комунальні послуги готівковими коштами. Жодних суперечок з даного питання між сторонами не виникало. ОСОБА_2 після отримання коштів, у тому числі за комунальні послуги, самостійно їх сплачував, квитанції не надавав.

У подальшому, наприкінці серпня 2019 року, через особисті обставини донька та зять розійшлись і донька почала проживати з іншим чоловіком та за іншою адресою. Тобто станом на вересень 2019 року, в орендованому будинку продовжували проживати лише апелянт, зять ОСОБА_3 та онука ОСОБА_5 . Позивача, як власника будинку, відразу ж повідомили, що ОСОБА_4 вже не проживає з ними, на що ОСОБА_2 відповів, що це його не стосується, оскільки оренда сплачується не за кожну людину, а за будинок в цілому.

За час проживання в орендованому будинку, позивачем неодноразове підвищено орендну плату та, у 2019 році ціна піднялась до 10 000,00 грн., а з 2021 року за кожний місяць оренди будинку, за вимогою власника, сплачувалось готівкою по 11 000,00 грн. щомісячно наперед, плюс за комунальні послуги. При цьому, підписання будь-яких інших договорів, додаткових угод (додатків до договору тощо) з встановленням іншої ціни за оренду будинку (орендної плати), позивачем не пропонувалось.

З кінця червня 2022 року, апелянт переїхала на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , про що повідомила позивача.

З грудня 2022 року відповідач ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_3 . За повідомленням ОСОБА_3 апелянту, у зв`язку з виїздом з будинку позивача, передав останньому всі ключі та розрахувався за договором.

Апелянт вважає, що після 30 вересня 2019 року Договір оренди підлягав переукладенню у зв`язку з відмовою від подальшої оренди ОСОБА_4 , а тому пролонгація договору за мовчазною згодою сторін не могла відбутися.

Просила врахувати, що завдаток у розмірі 8 800,00 грн не міг бути використаний позивачем, оскільки оплату за лютий-березень 2022 року відповідачі здійснили із відтермінуванням.

Також, апелянт вважає, що договір оренди укладений з порушеннями, зокрема: попри заборону без згоди власника заселяти інших осіб, у будинку проживала онука апелянта - Дар`я; у договорі зазначено, що його укладено у двох примірниках, однак апелянт не пам`ятає, щоб їй надавався примірник цього договору та він мав бути складений не у 2, а у 4 примірниках (для всіх орендарів та орендаря); у третьому розділі договору відсутня інформація яким саме чином (в який спосіб) має сплачуватися орендна плата; в порушення п.3.1 Договору позивач неодноразово підіймав орендну плату; на підставі п. 4.1.3 Договору вважає, що суд мав стягнути заборгованість за договором за 4 місяці, а не за 6, оскільки про припинення договору оренди ОСОБА_3 повідомив позивача у грудні 2022 року; у договорі відсутня інформація щодо його дії у разі настання форс мажорних обставин, до прикладу війни; апелянт ставить під сумнів наявність станом на 24 березня 2018 року акту прийому-передачі будинку, як додатку до договору оренди та дійсність підписів орендарів на ньому.

Щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, то визнає їх наявність лише за листопад 2022 року та просила вирахувати дану оплату із завдатку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості за договором оренди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Дію рішення зупинено.

30 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а наведені в апеляційній скарзі обставини такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Звернув увагу, що його як орендодавця не попередили про виселення з будинку відповідачки ОСОБА_4 та апелянта ОСОБА_1 , кошти за оренду ніколи не передавала, акт про передачу (повернення об`єкта оренди) не підписувала і не зверталася до позивача про припинення Договору.

Також, не відповідає дійсності інформація, що відповідач ОСОБА_3 передав позивачу у грудні 2022 року три комплекти ключів.

Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги з додатками) направлена на поштову адресу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вказану у матеріалах справи повернулася на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу вимог ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії договору дарування будинку від 31 грудня 2004 року - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу ОСОБА_2

24 березня 2018 року між сторонами укладено договір оренди приватного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами, та є російськомовними особами, договір оренди було укладено російською мовою (позивач також надав екземпляр договору, перекладений на українську мову).

Предметом згаданого договору, відповідно до пункту 1.1 є тимчасова здача в оренду, що належить орендодавцю ( ОСОБА_2 ) нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з будинку та земельної ділянки 0,13 га, на якій також розміщено свердловину з насосною станцією.

Пунктом 1.2 договору зазначено, що право власності орендаря на вказаний об`єкт нерухомості підтверджується договором дарування житлового будинку №1-4935 від 31 грудня 2004 року та державним актом на землю.

Згідно пункту 2.1.1 договору орендодавець передає орендарям об`єкт нерухомості шляхом підписання акту приймання-передачі.

Згідно акту прийому-передачі від 24 березня 2018 року, відповідно до договору оренди орендодавець передав, а орендарі прийняли у тимчасове відшкодувальне користування (оренду) нерухоме майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з будинку та земельної ділянки 0,126 га, на якій також розміщено свердловину з насосною станцією.

На момент передачі користування об`єкта нерухомості зафіксовано показники лічильників: лічильник електроенергії - 17634 квт, газовий лічильник - 37876 м3.

Пунктом 3.1 договору оренди передбачено, що за домовленістю сторін щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості становить 8 800,00 грн. Розрахунок здійснюються між сторонами авансовими платежами не пізніше 30 числа кожного місяця.

Пунктом 3.1.3 передбачено, що вартість комунальних послуг спожитої електроенергії, газу, телекомунікацій оплачується орендарями самостійно або відшкодовуються щомісячно орендодавцю за попереднім погодженням згідно з показаннями лічильників або квитанцій.

Відповідно до пункту 3.2.1 договору сторони визначили, що на день підписання договору орендарями вноситься орендна плата за перший місяць оренди, а також завдаток у розмір 8 800,00 грн, який повертається після закінчення договору оренди або за погодженням сторін може бути зарахований як сплата комунальних послуг, останнє прибирання, відшкодування пошкодження майна.

Строк дії договору - до 30 вересня 2018 року (пункт 4.1 договору).

Як зазначив позивач, дія договору за домовленістю сторін автоматично продовжувалась та такий договір діє до 30 вересня 2023 року.

За умовами підпунктів 4.1.1-4.1.2 моментом фактичного використання Об`єкта нерухомості за цим Договором є підписання Сторонами Акту приймання-передачі нерухомого майна. Моментом закінчення фактичного використання Об`єкта нерухомості за цим Договором є підписання Сторонами Акту повернення (акту приймання-передачі) нерухомого майна.

За повідомленням позивача, протягом усього строку оренди відповідачі користувалися об`єктом оренди та сплачували орендну плату, за виключенням п`яти місяців - з лютого по червень 2022 року, так як відповідачі обіцяли за цей період розрахуватися пізніше, обґрунтовуючи це тим, що них значно погіршився фінансовий стан. За домовленістю сторін за вказані місяці позивач зарахував отриману під час підписання договору оренди суму завдатку в розмірі 8 800,00 грн.

У вересні 2022 року відповідачами було сплачено останній орендний платіж в обумовленій сумі за вересень 2022 року. До моменту залишення будинку більше відповідачі кошти позивачу як орендну плату не сплачували.

24 грудня 2022 року ОСОБА_3 було повідомлено позивача, що відповідачі мають намір розірвати договір оренди, як це передбачено пунктом 4.1.3 договору.

03 березня 2023 року відповідачами були залишені ключі від домоволодіння, та порушені умови договору щодо його розірвання, передбачені пунктами 4.1.2, 4.1.3 договору оренди.

Звертаючись із позовом до суду, позивач, з урахуванням пояснень, наданих у судовому засіданні 26 вересня 2023 року, вказав, що заборгованість відповідачів за оренду домоволодіння складає 52 800,00 грн. за 6 місяців (по 8 800,00 грн за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року).

Згідно з розрахунком, здійсненим позивачем у позовній заяві, заборгованість відповідачів щодо сплати житлово-комунальних послуг складає 10 973,52 грн, з яких: станом на січень 2023 року 7 641, 05 грн - борг за спожитий газ, 2 332,47 грн. - борг за розподіл газу, 1 000,00 грн - борг за спожиту електроенергію, що підтверджується копіями квитанцій, долучених до матеріалів справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повністю виконав свої зобов`язання за Договором оренди, надавши відповідачам у користування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідачі за вказаним договором свої зобов`язання належним чином не виконували. Суд встановив, що договір оренди від 24 березня 2018 року станом на день ухвалення рішення у справі припинив свою дію (діяв до 30 вересня 2023 року), тому вимога позивача про розірвання договору не підлягає задоволенню. Поряд з цим, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, тому зважаючи на наявні у матеріалах справи докази, розрахунок розміру заборгованості, суд вважав, що відомості, які вони містять, відповідають дійсним обставинам справи, доказів повної або часткової сплати вказаної заборгованості відповідачами не надано, як і не надано заперечень щодо розрахунку та доводів позивача. Перевіривши проведений позивачем розрахунок, ураховуючи інформацію про нарахування та сплату житлово-комунальних послуг по будинку за адресою: АДРЕСА_1 , наданими ГК «Нафтогаз», «Київгаз», «Київські енергетичні послуги» станом на березень 2023 року, суд прийшов до висновку, що доведеною позивачем є заявлена до стягнення заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг на загальну суму 10 866,02 грн.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Частиною першою статті 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

Частина третя статті 816 ЦК України визначає, якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов`язки за договором найму житла є солідарними.

Статтею 820 ЦК передбачено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Згідно положень статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Загальні положення ЦК України про найм (оренду) визначають, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України).

За змістом апеляційної скарги, апелянт не заперечує, що після закінчення дії Договору оренди (30 вересня 2018 року) продовжувала користуватися нерухомим майном, а тому у відповідності до положень статті 764 ЦК України, укладений між сторонами правочин поновлювався та його умови були обов`язковими до виконання сторонами.

Про намір розірвати договір оренди, у порядку визначеному пунктом 4.1.3 договору, відповідач ОСОБА_3 повідомив позивача 24 грудня 2022 року.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, посилання апелянта про непроживання в орендованому будинку з червня 2022 року колегія суддів сприймає критично за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач як орендодавець був належним чином повідомлений (відповідно до п. 4.1.3 договору) про намір ОСОБА_1 звільнити приміщення саме з цього часу.

Інші доводи апелянта ґрунтуються на повідомленнях відповідача ОСОБА_3 та не можуть бути покладені в основу доказування.

До того, ж пряма норма частини другої статті 68 Конституції України визначає, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, а тому посилання апелянта на правову некомпетентність також не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Також, одним з доводів апеляційної скарги є неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18 забезпечуючи єдність судової практики, досліджував питання щодо обов`язковості скасування рішення суду у разі неповідомлення про слухання справи та не участі учасника зазначив: «Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним - це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.

Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Як на поважність причин неявки в судові засідання з розгляду справи апелянт вказує, що він не був повідомлений судом належним чином про дату, час та місце слухання справи, і суд розглянув справу за його відсутності без належного повідомлення про розгляд.

Так, судові повістки про виклик у судові засідання з розгляду справи суд першої інстанції направляв за адресою фактичного місця перебування (за даними довідки про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи) відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 .

За даними рекомендованого поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, судова кореспонденція повернулася на адресу суду неврученою у зв`язку з відсутністю адресата (а.с. 58, 69, 79), що у розумінні частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідача про розгляд справи та спростовує доводи апелянта щодо його неналежного повідомлення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції викладених у оскаржуваному рішенні.

Крім того, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень апелянта ОСОБА_1 діяти в інтересах інших відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а вони особисто або через представників не оскаржують рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, у апеляційного суду відсутні підстави для вирішення питання про правомірність ухваленого рішення, в частині позовних вимог, які стосуються цих відповідачів.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року слід поновити.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди - залишити без змін.

Дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року - поновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова