КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/5902/22 Головуючий у суді першої інстанції - Мазур Ю.Ю.
Номер провадження № 22-ц/824/4938/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі продажу транспортного засобу, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син - ОСОБА_4 , який на випадок своєї смерті заповіт не склав.

Вказувала, що спадкоємцями першої черги після його смерті є вона - ОСОБА_1 та відповідачка - ОСОБА_2 , яка була дружиною померлого з ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі ними було придбано автомобіль Opel VIVARO (2011 року випуску), колір чорний, об`єм двигуна 1.9, державний номер НОМЕР_1 .

В подальшому, позивачці ОСОБА_1 стало відомо, що 02 лютого 2022 року автомобіль Opel VIVARO, державний номер НОМЕР_1 , що входить до складу спадщини та є спадковою масою, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2022/3081669.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу Opel VIVARO, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року відмовлено в позовних вимогах ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що станом на день продажу спірного автомобіля (02 лютого 2022 року) на вказане спадкове майно було накладено арешт відповідно до ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі №752/9653/20 між тими ж сторонами про визначення частки майна у праві спільної сумісної власності, що підлягає спадкуванню та визнання права спадкування. При ухваленні оскаржуваного рішення, суд не звернув увагу, що продаж спірного транспортного засобу відбувся під час дії арешту.

Апелянт наголошує, що спірний автомобіль був спільною власністю подружжя, що відповідачка не заперечувала, а відтак, увійшов до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

У часники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Позивач у справі ОСОБА_1 направила 30 липня 2024 року до апеляційного суду заяву в якій просила розглядати справи у її відсутність.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Київським міським палацом новонароджених 03 серпня 1973 року (а.с. 20 т.1).

05 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 05.02.2011, актовий запис № 130. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_7 , дружини - ОСОБА_7 (а.с.19 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 05.03.2020, актовий запис № 26 (а.с. 21 т.1) .

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сваріної О.С., адресованого ОСОБА_1 щодо спадкової справи № 01/01-16 від 05.01.2022 вбачається, що 03.03.2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який був зареєстрований та постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , заведена спадкова справа № 1/2020. Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 є спадкоємцем на 1/6 частку спадкового майна, яке залишилось після смерті сина ОСОБА_4 .

Як вбачається з листів Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26-98Аз від 18 лютого 2022 року, № 31/272аз від 18.02.2022, у ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України проведено вторинну реєстрацію вказаного транспортного засобу, придбаного в торговельній організації на ім`я гр. ОСОБА_2 . Документи, на підставі яких здійснені вказані реєстраційні операції знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання (3 роки) відповідно до ст. 203 наказу МВС України від 10.01.2014 № 5 ДСК (а.с.12,13 т.1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 лютого 2022 року уклали договір купівлі-продажу 8043/2022/3081669 транспортного засобу Opel VIVARO (2011 року випуску), колір чорний, об`єм двигуна 1.9, vin код НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 від 02.02.2022 № 8043/2022/3081669 (а.с.8,9 т.1) .

Як вбачається з листа Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26-9276 від 11.01.2023 ОСОБА_2 продаж автомобіля станом на 02.02.2022 здійснювався вперше протягом звітного року, інформація про оціночну або середньо ринкову вартість транспортного засобу не надавалися. Докази отримання ОСОБА_2 оплати у розмірі 200 грн від ОСОБА_3 за продаж вказаного транспортного засобу за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02.02.2022 № 8043/2022/3081669 знаходяться безпосередньо у сторін цього договору.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що автомобіль Opel VIVARO (2011 року випуску, об`єм двигуна 1.9, колір чорний; vin код НОМЕР_4 ) був спільною сумісною власністю подружжя померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Крім того, позивачем не доведено, що вказаний транспортний засіб ввійшов до спадщини, після померлого ОСОБА_4 . Таким чином, при укладанні спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.02.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , продавець мав право на відчуження вказаного об`єкту, при цьому порушень вимог законодавства при вчинення даного правочину судом не встановлено.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині не відповідає з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування відбувається у порядку черговості.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2020 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. заведено спадкову справі №1/2020 і позивачка у справі ОСОБА_1 , будучи матір`ю померлого, є спадкоємцем першої черги та відповідно подала заяву про прийняття спадщини (а.с. 18 т.1).

При оформленні документів на спадкове майно позивачка ОСОБА_1 із відповіді, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26-98Аз від 18 лютого 2022 року, з`ясувала, що автомобіль Opel VIVARO (2011 року випуску, об`єм двигуна 1.9, колір чорний; vin код НОМЕР_4 ), який був спільною сумісною власністю подружжя померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , був відчужений 02 лютого 2022 року останньою на користь її ( ОСОБА_2 ) батька ОСОБА_3 .

У своїй позовній заяві позивачка наполягала, що вказаний автомобіль був придбаний в період перебування її померлого сина та відповідачки у справі ОСОБА_2 у шлюбі, тобто був спільною сумісною власністю подружжя, а після смерті частина вказаного автомобіля є спадковим майном і вона має право на 1/6 частину спадщини, в тому числі і вказаного автомобіля.

Перевіряючи вказані доводи апелянта колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та відповідні їм обставини справи.

За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із матеріалів справи, а саме листів Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26-98Аз від 18 лютого 2022 року, № 31/272аз від 18.02.2022, у ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України вбачається, що 28 лютого 2013 року проведено вторинну реєстрацію транспортного засобу - автомобіля «Opel VIVARO» (2011 року випуску), колір чорний, об`єм двигуна 1.9, vin код НОМЕР_4 , придбаного в торговельній організації на ім`я гр. ОСОБА_2 .

При цьому із наданого позивачкою свідоцтва про укладення шлюбу від 05 лютого 2011 року виданого відділом РАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений 05 лютого 2011 року.

Таким чином вказаними доказами підтверджується, що автомобіль Opel VIVARO (2011 року випуску), колір чорний, об`єм двигуна 1.9, vin код НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 був придбаний подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 період шлюбу та відповідно до положень ст. 60 ч.2 СК України є спільним сумісним майном подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладено загальний правовий висновок про те, що у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка у справі ОСОБА_2 не подавала до суду відзиву на позов, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль був придбаний нею в особисту власність, тобто не спростувала режиму спільної сумісної власності вказаного автомобіля.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про те, що вказаний автомобіль не є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , оскільки є особистою власністю ОСОБА_2 не зазначив із яких доказів він зробив такі висновки, оскільки відповідачка суду не подавала доказів на підтвердження вказаних обставин.

Більш того із матеріалів справи вбачається, що представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кульбіч-Каблукова С.А., ознайомившись із матеріалами вказаної цивільної справи заперечень/відзиву на позовну заяву не подавала (а.с. 129,130 т.1).

Таким чином матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказаний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_2 , а навпаки, оскільки він був придбаний 28 лютого 2013 року автомобіль Opel VIVARO (2011 року випуску), колір чорний, об`єм двигуна 1.9, vin код НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період шлюбу, тому відповідно до положень ст. 60 ч.2 СК України він є спільним сумісним майном подружжя і частки сторін у вказаному майні є рівними ( ч.1 ст. 70 СК України).

З урахуванням викладеного 1/2 частина вказаного майна (автомобіля) є спадщиною після померлого ОСОБА_4 і позивачка як мати, спадкоємець першої черги, має право на 1/6 частину вказаного автомобіля.

Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливого виділу в натурі такої частки. Такий виділ (поділ) не повинен порушувати права та законні інтереси спадкоємців. Якщо виділ (поділ) частки спадщини неможливий, то спадкоємець може отримати від іншого спадкоємця грошову компенсацію вартості цієї частки.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи відповідачка у справі ОСОБА_2 без погодження із іншим спадкоємцем першої черги ОСОБА_1 відчужила даний автомобіль, таким чином позбавивши іншого спадкоємця на частину спадщини, тому позовні вимоги щодо порушення права позивачки на спадщину є обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в межах заявлених нею вимог в суді першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля в сенсі ефективності обраного способу порушеного права враховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Так, із матеріалів справи, а саме листа, виданого 18 лютого 2022 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26-98Аз, вбачається, що автомобіль «Opel VIVARO» (2011 року випуску, об`єм двигуна 1.9, колір чорний; vin код НОМЕР_4 ), який був спільною сумісною власністю подружжя померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , при його придбані був зареєстрований за ОСОБА_2 і в разі задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 реєстрація вказаного автомобіля буде поновлена за ОСОБА_2 , що в подальшому не призведе до віднесення вказаного майна саме до майна спадкодавця ОСОБА_4 та надасть нотаріусу права видати щодо вказаного майна свідоцтва про право на спадщину ( на 1/6 частину) за законом на ім`я позивачки, тому колегія суддів вважає, що обраний нею спосіб захисту права є неефективним і саме із цих підстав суд першої інстанції і повинен був відмовити у задоволенні позову.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначено у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, тому колегія суддів вважає що позивачка у справі вправі захисти своє порушене право саме шляхом звернення до суду із позовом про стягнення вартості 1/6 частини проданого автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог по суті є правильним, однак мотиви, із яких суд першої інстанції дійшов вказаного висновку, є невірними, тому колегія суддів вважає, що оскаржуване у даній справі рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішенні суду першої інстанції щодо відмову у задоволенні позову є вірним, а рішення підлягає зміні лише в мотивувальній частині, тому апеляційний суд не здійснює перерозподіл судових витрат у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв