ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7134/24 Справа № 202/5714/24 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2024 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», боржник: ОСОБА_1 , на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, суб`єкт оскарження: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», боржник: ОСОБА_1 ..

Вказана скарга мотивована тим, що на примусове виконання виконавчого листа №2/0417/89/2012 від 01 червня 2012 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 02 вересня 2013 року Індустріальним ВДВС у м. Дніпрі відкрито виконавче провадження №39575385 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми боргу в розмірі 543 793,02 грн..

З інформаційної довідки № 369482525 від 12 березня 2024 року вбачається, що державним виконавцем Індустріального ВДВС Ванжою О.В. 02 вересня 2013 року по ВП № 39575385 накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

На заяву представника боржника від 28 березня 2024 року на його адресу, по пошті надійшло письмове повідомлення від 02 квітня 2024 року № 27507, з якого вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа №2/0417/89/2012 від 01 червня 2012 року виданого Індустріальним ВДВС у м. Дніпрі відкрито 02 вересня 2013 року виконавче провадження № 39575385 про стягнення солідарно з боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми боргу в розмірі 543 793,02 грн., яке 15 травня 2014 року завершено на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю майна боржників). Також повідомлено, що вказане виконавче провадження знищено у зв`язку зі спливом строків зберігання.

Представник боржника 17 квітня 2024 року до Індустріального ВДВС подав заяву про зняття вищевказаного арешту. До заяви надавалися докази про відсутність заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме довідка від 15 березня 2024 року № 21, згідно якої ОСОБА_1 повністю погасила заборгованість за кредитним договором № ML-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року. Тобто, боржник стягувачу погасив заборгованість добровільно після завершення ВП № 39575385.

26 квітня 2024 року письмовим повідомленням за № 34212 начальник Індустріального ВДВС Сергій Півень відмовив в задоволенні заяви на тій підставі, що боржник не надав докази про сплату виконавчого збору або витрат виконавчого провадження .

Скаржниця вважає відмову незаконною, оскільки виконавчий лист щодо боржника було повернуто стягувачу у зв`язку з завершенням виконавчого провадження, строк пред`явлення його до примусового виконання сплив, а тому чинний арешт майна боржника порушує права останнього.

Крім того, скаржниця зазначає, що станом на день звернення до державної виконавчої служби із заявою про скасування арешту (17 квітня 2024 року) жоден виконавчий лист про стягнення із заявника боргу на виконанні не перебуває, що підтверджується копією витягу із АСВП від 30 квітня 2024 року.

При цьому, ОСОБА_1 вказує, що у період з 15 травня 2014 року (повернення виконавчого листа стягувану) до дня розгляду заяви про зняття арешту (17 квітня 2024 року) органами державної виконавчої служби не проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа. Також відсутні відомості про наявність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником.

Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про безпідставність продовження дії арешту.

Враховуючи викладене, скаржниця просила визнати неправомірною дію посадової особи (начальника відділу Сергія Півня) Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), пов`язану з відмовою зняти арешт на майно ОСОБА_1 , накладений постановою від 02 вересня 2013 року державним виконавцем Ванжою О.В. в рамках виконавчого провадження № 39575385, та яка викладена в листі № 34212 від 26 квітня 2024 року; зобов`язати начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сергія Півня зняти арешт на майно ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Ванжі О.В. від 02 вересня 2013 року в рамках виконавчого провадження №39575385.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника та не звернув уваги на той факт, що державний виконавець не надав доказів щодо винесення та примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору з боржника.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року по справі №2/0417/89/2012 стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 як з солідарних боржників на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму боргу за кредитним договором № МL-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року у розмірі 541 973,02 грн. та судові витрати по справі в сумі 1820,00 грн., а всього 543 793,02 грн..

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №369482525, наданої скаржником, міститься актуальна інформація про арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження: 2700845, державна реєстрація 30.09.2013, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №39575385, виданий 02.09.2013, обтяжувач Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Відповідно до Довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 15 березня 2024 року №21, ОСОБА_3 та фінансовий поручитель ОСОБА_1 повністю погасили заборгованість по кредитному договору №ML-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року.

Згідно листа Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 02 квітня 2024 року №27507, на виконанні у відділі, перебувало виконавче провадження №39575385 з виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №2/0417/89/2012. Виконавчий лист від 01 червня 2012 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у розмірі 543793,02 грн., завершено 21 грудня 2012 року на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, в листі від 26 квітня 2024 року за №34217 вказано, що в зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, не можливо зняття арешту з майна ОСОБА_1 ..

Також встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. перебувало виконавче провадження зареєстровано в АСВП під №68753202 з примусового виконання виконавчого листа (дублікату) Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року по справі №2-292/2011, про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як солідарних боржників на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму боргу за кредитним договором ML-201/153/2008 від 03 квітня 2008 року у розмірі 543793,02 грн.. Зазначене виконавче провадження завершено, про що 06 березня 2024 року, в дотримання вимог п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. В межах виконавчого провадження на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнено та переховано 9268,77 грн. та приватному виконавцю основна винагорода в сумі 926,79 грн..

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підтверджуючих документів сплати виконавчого збору, а тому законні підстави для визнання неправомірних дій посадової особи пов`язаної з відмовою зняття арешту та зобов`язання зняти арешт з майна боржника відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документу стягувачу, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження

та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Колегією суддів встановлено, що відбулось повне виконання рішення, про що свідчить лист Банку, як стягувача від 15 березня 2024 року.

При цьому, державним виконавцем не надано доказів щодо винесення та примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 ..

Вказані обставини свідчать про відсутність обґрунтованих підстав для продовження арешту на майно боржника.

Колегія суддів зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Керуючись вказаними нормами права, колегія суддів приходить до висновку, що подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні скарги.

Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала, як така, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про задоволення скарги ОСОБА_1 ..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2024 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною відмову начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою від 02 вересня 2013 року державним виконавцем Ванжою О.В. в рамках виконавчого провадження № 39575385.

Зобов`язати начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сергія Півня зняти арешт та оголошення заборони з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Ванжі О.В. від 02 вересня 2013 року в рамках виконавчого провадження №39575385.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко