Провадження № 2/161/3611/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

28.06.2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 30.09.2006 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за час якого у них народилося двоє спільних дітей сини ОСОБА_3 , 2008 р.н., та ОСОБА_4 , 2014 р.н. Вказує, що їх спільне сімейне життя не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю. На даний час шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться, вони проживають окремо. Вважає, що подальше спільне життя є неможливим, оскільки їхня сім`я на даний час існує суто формально, збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам їх спільних з відповідачем дітей. Просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 30.09.2006 року Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області, актовий запис № 1514, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, з яких: 1211,20 грн. судовий збір та 2000 грн. витрати на правничу допомогу.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у її позовній заяві та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що за час спільного проживання з відповідачем останній неодноразово застосовував щодо неї та їх неповнолітніх дітей насильство психологічного, фізичного та економічного характеру. З даного приводу вона поліцію викликати не мала можливості, оскільки ОСОБА_2 відбирав у неї телефон. Продовження проживання їх у шлюбі на даний час становить загрозу та небезпеку для неї та дітей. 04.06.2024 року вона із синами переїхала проживати до своїх батьків. У зв`язку з цим, категорично заперечує щодо надання строку на примирення, на розірванні шлюбу наполягає.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що між ним та дружиною дійсно відбувалися сварки, однак доказів вчинення домашнього насильства останньою не надано. Позивачку він вдарив по обличчю лише один раз, а доводи про інше є надуманими. 04.06.2024 року ОСОБА_1 дійсно переїхала до своїх батьків на проживання. Дана обставина стала перешкодою для здійснення ним заходів для примирення із дружиною, оскільки він не бажає йти за місцем її теперішнього проживання. Ствердив, що він зацікавлений у збереженні сім`ї, а тому просить надати їм із позивачкою максимально можливий строк для примирення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 30.09.2006 року між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області за актовим записом № 1514, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 3).

За час шлюбу в сторін народилося двоє спільних дітей сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с. 7, 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Як вбачається зі змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Під час розгляду даної справи встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, укладеного з відповідачем та переконана в неможливості їх примирення в подальшому. В свою чергу, відповідач заперечує щодо розірвання шлюбу та просить надати строк для примирення.

Згідно із ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

До такого правового висновку прийшов Верховний суд України у своїй постанові від 30.05.2019 року при розгляді цивільної справи № 442/6319/16-ц.

Судом в ході розгляду даної справи не вбачаються будь-які підстави для надання сторонам строку на примирення.

Суд враховує факт застосування відповідачем у відношенні своєї дружини фізичного насильства за час їх подружнього життя, що останній особисто підтвердив у судовому засіданні, а також те, що ОСОБА_2 за час перебування даної справи в провадженні суду не здійснював жодних заходів для примирення із позивачкою, пояснивши це наявністю суб`єктивних обставин. Позивач ОСОБА_1 втратила почуття поваги та любові до ОСОБА_2 , а тому не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем сімейні відносини.

Як встановлено судом, сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на шлюб та сімейне життя.

На даний час, сторони спільне господарство та побут не ведуть, вони проживають окремо.

За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб підлягає розірванню.

Також суд приймає до уваги той факт, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а тому примушування до його збереження є порушенням її права на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Судом встановлено, що між адвокатом Жуковським В.В. та позивачкою ОСОБА_1 27.06.2024 року було укладено Договір про надання правничої допомоги адвоката № б/н, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання з приводу представництва клієнта у справі про розірвання шлюбу (а.с. 10).

Як вбачається із Акту прийняття-передачі наданих послуг від 27.06.2024 року до вищевказаного Договору, адвокат Жуковський В.В. надав ОСОБА_1 правничі послуги на загальну суму 2000 грн., які складаються з наступного: усна консультація 1 год., загальною вартістю 800 грн.; складення позовної заяви 1,5 год., загальною вартістю 1200 грн. (а.с. 11).

Факт сплати ОСОБА_1 на користь адвоката Жуковського В.В. 2000 грн. на виконання Договору про надання правової допомоги № б/н від 27.06.2024 року підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 17 від 27.06.2024 року (а.с. 12).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є в повній мірі обґрунтованими.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Із наведеного слідує, що понесені позивачкою та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 1211,20 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі ст.ст. 24, 56, 110, 112 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77-81, 133, 137, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований 30 вересня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області за актовим записом № 1514, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складений 31 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська