01.08.2024 Єдиний унікальний номер 205/9324/23
Провадження № 2/205/3039/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Мадьонової Я.М.,

у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №8/2005/840-К/211-Н, на підставі якого ПАТ КБ «Надра» надав відповідачу ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі 24 230 доларів США, а з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №221/1. Зазначає, що у зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, та рішенням суду від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц стягнуто з відповідачів заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 145 340,13 доларів США. Вказує, що згідно договору про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3 від 17 липня 2020 року право вимоги за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року перейшло до позивача, а ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року у справі №205/372-14-ц замінено стягувача у виконавчому листі з ПАТ КБ «Надра» на нового кредитора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Посилається на те, що відповідно до розрахунку 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США в розмірі 145 340,13 доларів США за період з 29 серпня 2020 року ( в межах останніх трьох років для розрахунку) по 29 серпня 2023 року (дата розрахунку) розмір нарахованих 3% річних на суму боргу становить 13 088,48 доларів США, та оскільки судове рішення про стягнення з боржників коштів не виконувалось досить тривалий час і це є триваючим правопорушенням, то вони мають право вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до повного виконання. На підставі викладеного, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 13 088,48 доларів США, а також стягнути з відповідачів судові витрати у тому числі витрати на правову допомогу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, частково задоволено позовні вимоги та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 6 494,41 доларів США, а в іншій частині позовних вимог відмовлено, також стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» понесені і документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 3 562,56 грн., в рівних частках по 1 781,28 грн. з кожного.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року частково задоволено заяву директора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ОСОБА_4 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовною заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» понесені і документально підтверджені витрати на правничу допомогу в розмірі 2 977,20 грн., в рівних частках по 1 488,60 грн. з кожного.

03 квітня 2024 року заявник ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 адвокат Просяник Н.П. подали до суду заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвокат Просяник Н.П. про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у цивільній справі за позовною заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, та скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у цивільній справі за позовною заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Представником позивача 20 червня 2024 року до суду було подано заперечення на заяву, в якому просив суд задовольнити позовну заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в обґрунтування зазначивши, що у вказаній справі позивачем здійснено нарахування 3% річних на суму заборгованості стягнуту за рішенням суду в межах трьох останніх років до дня розрахунку у відповідності до ст. 257 ЦК України. Зазначає, що 3% річних нараховані не у зв`язку з простроченням виконання умов кредитного договору, а у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду. У зв`язку з тим, що ПАТ КБ «Надра» отримав судовий захист, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі та стягнуто заборгованість за кредитним договором, а тому зобов`язання не може бути натуральним.

08 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, лише надали заперечення щодо скасування заочного рішення та просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 та представник відповідачів адвокат Просяник Н.П. надали до суду заяви в яких просили розгляд справи провести без їх участі, заперечували проти позовних вимог, просили з урахуванням письмових пояснень відмовити у їх задоволенні.

Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 22 листопада 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №8/2005/840-К/211-Н, відповідно умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 24 230 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% річних, та кінцевим терміном повернення кредиту 21 вересня 2026 року (а. с. 11-12).

З матеріалів справи встановлено, що 22 листопада 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №221/1 (а. с. 13).

Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра»» заборгованість в сумі 145 340,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 161 703,66 грн., з якої заборгованість за сумою кредиту 23 797,17 доларів США, що в еквіваленті складає 190 210,78 грн.; заборгованість за відсотками 16 172,80 доларів США, що в еквіваленті складає 129 269,19 грн.; комісія 9 900,34 доларів США, що в еквіваленті складає 79 133,42 грн.; пеня 93 046,82 доларів США, що в еквіваленті складає 743 723,23 грн.; штраф 2 423 доларів США, що в еквіваленті складає 19 367,04 грн., а також стягнуто рівними частками з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в рівних частках судовий збір у розмірі 3441 грн., яке набрало законної сили 26 вересня 2014 року (а. с. 15-16).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, судом встановлено, що 08 березня 2023 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис №77, та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище " ОСОБА_7 " (а. с. 150).

Матеріалами справи підтверджено, що 17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_І_3, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованому в реєстрі за №509, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги, зокрема до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року, відомості про які містяться у додатку №1 до вищевказаного договору (а. с.6-9).

Судом також встановлено, що 26 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц частково задоволено заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» у виконавчих листах на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яка набрала законної сили 16 березня 2021 року (а. с. 17-19).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів та неустойки можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором; пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання.

Тобто, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-п, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду.

Таким чином, з ухваленням 15 вересня 2014 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська рішення у справі №205/372/14-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду.

Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2019 у справі №127/15672/16-ц, у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 і №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

При цьому, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до усталеної практики постанов Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Крім того, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА 4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Частиною 1 статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Пунктом 4 частини 1 статті 602 ЦК України встановлено, що не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Отже, аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику у випадку спливу позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявлену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що позивач ставить питання про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 серпня 2020 року по 29 серпня 2023 року.

Таким чином, з часу ухвалення та набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року, яким вирішено спір між сторонами щодо боргових зобов`язань відповідачів, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - площину виконання судового рішення.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра»» заборгованість в сумі 145 340,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 161 703,66 грн.

Також судом встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є правонаступником ПАТ КБ «Надра» на підставі договору про відступлення прав вимоги №GL48N718070_1_3 від 17 липня 2020 року.

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року у справі №205/372/14-ц, яка набрала законної сили 16 березня 2021 року, частково задоволено заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача у виконавчому листі, поновлення строків для його пред`явлення, видачу дубліката виконавчого документу та замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» у виконавчих листах, виданих на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц, на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а також відмовлено в частині видачі дублікату виконавчих листів і поновлення пропущеного строку для пред`явлення їх до виконання, на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц.

Враховуючи, що судовим рішенням у справі №205/372/14-ц, яке набрало законної сили, стягувачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа та у поновленні строку на пред`явлення його до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України.

Отже, коли в судовому порядку кредитору було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа з мотивів пропуску строку на пред`явлення його до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням такого судового рішення. За вказаної правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання.

Таким чином, у цій справі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» були нараховані 3% річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Тобто, позивач втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), і тому основне зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року, встановлене рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року, вже не підлягає примусовому виконанню.

Враховуючи вищезазначене, зобов`язання відповідачів є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем на вимогу, яка на цей час існує в натуральному зобов`язанні.

За таких обставин кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Стосовно заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищезазначене, оскільки суд застосовує позовну давність лише у тому випадку, коли є підстави для задоволення позовних вимог, але суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність, тому за таких обставин позовна давність не застосовується.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 76-89, 141, 247, 258, 263-265, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», , місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 2, оф. 205.

Відповідач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.П. Терещенко