КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4795/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 761/9890/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором,

встановив:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «ВКФ Фарби України», в якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 323 067,23 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва 3 квартал 2018 року. Позивач сплатила 100% вартості майнових прав за об`єкт нерухомості в сумі 662 702 грн. Так як відповідач в порушення зобов`язань не завершив будівництво житлового будинку та він не був введений в експлуатацію, а ОСОБА_1 виконала зобов`язання щодо сплати 100% вартості об`єкту, тому вважає, що на підставі положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 323 067,23 грн за період з 01 жовтня 2018 року по 13 березня 2023 року, нарахована на суму 662 702 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що умови договору № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року відповідають загальним приписам цивільного законодавства про договір купівлі-продажу. Відповідач є забудовником, який зобов`язався здійснити будівництво, забезпечити спорудження та введення в експлуатацію об`єкта будівництва. Суд першої інстанції, посилаючись на висновки викладені у справі № 591/19/20 взагалі не дослідив фактичні обставини цієї справи та справи № 591/19/20 внаслідок чого припустився істотних помилок, що безпосередньо вплинуло на правильність висновків у цій справі. В спірних правовідносинах умови договору між позивачем та відповідачем прямо вказують на те, що це договір, за яким відповідач зобов`язується передати майнові права на об`єкт нерухомості у власність позивачу. В свою чергу, позивач зобов`язувався прийняти цей товар і сплатити за нього певну грошову суму (ціну). Позивач переконана, що спірний договір слід кваліфікувати як угоду про надання послуг з будівництва житла. Оскільки відповідач є забудовником, то будівництво і введення в експлуатацію житлового будинку, де розташована ця квартира, покладено саме на відповідача.

Вказує, що договором № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року чітко визначений і передбачений обов`язок, який взяв на себе відповідач в частині забезпечення будівництва об`єкту капітального будівництва та безпосередньо введення його в експлуатацію, при цьому визначено конкретний обсяг, строки, зміст і вимоги до виконання цих робіт. Зазначений перелік також визначений договором № 28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року, що укладений між замовником, а саме Державним вищим навчальним закладом «Київський індустріальний коледж» та відповідачем, який є фактично забудовником. Тобто, визначення індивідуальних характеристик об`єкту нерухомості, який фактично придбав позивач шляхом укладення договору купівлі майнових прав, виключає можливість трактувати дані відносини як інвестицію в будівництво. Відтак до правовідносин, що виникли між позивачем і відповідачем, застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договором передбачається виконання будівельних робіт з будівництва житла з боку відповідача, як забудовника, в розумінні договору № 28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року та оплата вартості майнових прав за придбаний об`єкт нерухомості на квартиру АДРЕСА_1 з боку позивача, як покупця за договором.

Стверджує, що позивач за договором є споживачем результатів будівельної діяльності відповідача, а саме об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору, в зв`язку з чим до цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». Також заявник не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що договором не передбачено остаточний строк завершення будівництва та введення житлового будинку в експлуатацію. Пунктом 3.8. договору № 28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року чітко передбачено остаточний термін завершення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку, майнові права на квартиру в якому були придбано позивачем, а саме 13червня 2017 року, тобто 36 місяців з дати отримання права на виконання робіт, який визначено п. 3.8.2 договору № 28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року, зазначений строк не переносився, не змінювався, тобто є остаточним.

Позивач заперечує проти того, що до спірних правовідносин є релевантними правові висновки, які викладені у постанові від 17 травня 2023 року у справі №591/19/20, оскільки вони стосуються саме договору інвестування у будівництво житла, тобто є відмінними від обставин цієї справи № 761/9882/23. Позивач переконана, що відповідач своєю бездіяльністю фактично позбавляє її можливості реалізувати належне їй майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному житловому будинку, що свідчить про порушення умов договору, внаслідок чого з відповідача може бути стягнуто пеню відповідно до положень частини десятої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вказує, що подана апеляційна скарга належних обґрунтувань допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права не містить, а лише базується на особистій незгоді із змістом оскаржуваного рішення, яке є законним та обґрунтованим. Скаржник, однозначно не визначившись із правовою природою виниклих правовідносин та укладеного між сторонами договору, хаотично, в залежності від особисто визначеної необхідності, зазначає про те, що умовами укладеного договору є і купівля-продаж майнових прав, і надання послуг з будівництва, і виконання робіт, що свідчить про те, що внаслідок помилкового сприйняття реальних виниклих між сторонами правовідносин, скаржником першочергово подано безпідставний позов, а за наслідком його правильного вирішення судом першої інстанції, подано безпідставну апеляційну скаргу.

Звертає увагу на те, що Верховним Судом при розгляді справи № 591/19/20 сформовано висновок про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу належить відмовити, оскільки спірний договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, а позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. Наведений висновок свідчить про те, що до наявних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Фактично єдиним аргументом скаржника щодо неможливості застосування згаданих вище висновків Верховного Суду у даній справі є те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав, а не інвестиційний договір. Скаржник помилково зазначає про те, що між сторонами у справі № 591/19/20 було укладено виключно інвестиційний договір, оскільки в тексті цього судового рішення судом встановлено, що між сторонами було укладено саме договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості. Доводи скаржника про те, що дані правовідносини не можна трактувати як інвестицію в будівництво підтримуються відповідачем у повному обсязі, оскільки скаржник дійсно не є інвестором, а на правовідносини сторін не поширюються положення Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Зазначає, що скаржник помилково ототожнює функції замовника будівництва із функціями підрядника та помилково стверджує про те, що відповідач зобов`язався здійснити будівництво особисто. Функції замовника будівництва не тотожні обов`язку будувати будь-що взагалі, а посилання на п. 3.1. договору № 28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року в контексті обґрунтувань обов`язку відповідача здійснювати будівництво є абсурдним з огляду на те, що даним положенням передбачається перехід права на виконання функцій замовника щодо проектування та будівництва, а не обов`язку здійснення такого будівництва особисто.

Також відповідач зауважує, що скаржник не був обмежений у праві ініціювання внесення змін до спірного договору шляхом визначення саме запланованого, а не остаточного строку. Положення п. 2.4. договору є чинними та не зміненими ані сторонами, ані судовим рішенням. Відповідач переконаний, що умовами укладеного між сторонами договору купівлі продажу майнових прав, будь-якого обов`язку безпосередньо здійснювати будівництво на відповідача не покладено. Отже, відповідачем строки завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію не порушено, оскільки кінцевого строку між сторонами не визначено, а отже скаржник позбавлений можливості зазначати обставину про несвоєчасне введення будинку в експлуатацію, як обставину, що обумовлює порушення його права.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача, вимоги апеляційної скарги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача, заперечує проти вимог апеляційної скарги.

Відповідно до приписів частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що правовідносини між учасниками справи виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості, який порушений відповідачем щодо строків завершення будівництва житлового будинку та введення його в експлуатацію. Позивач вважає, що відповідач не виконує належним чином умови договору, чим порушує цивільне право позивача як споживача послуги, внаслідок чого на нього може бути покладена відповідальність шляхом стягнення пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приписи частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не поширюються на правовідносини, які виникли на підставі договору інвестування у будівництво житла ( купівлі-продажу майнових прав).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13 січня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ "ВКФ Фарби України" уклали договір купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК .

Згідно з пунктом 2.1 договору ТОВ "ВКФ Фарби України" продає, а ОСОБА_1 купує майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

У пункті 3.1 договору сторони погодили, що майнові права на об`єкт нерухомості передаються ОСОБА_1 шляхом підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості . Акт підписується сторонами протягом 60-ти днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% загальної площі об`єкта нерухомості, визначеного у пункті 2.2. договору, введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію, здійснення розрахунків відповідно до пункту 4.3 договору.

Відповідно до пункту 4.2 договору орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення договору становить 327 226 грн, в тому числі ПДВ 20% - 54 537,66 грн.

Згідно з пунктом 5.2.5 продавець зобов`язаний забезпечувати будівництво об`єкта капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені у пункті 2.4 цього договору.

За змістом пункту 2.4 договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року.

У пункті 7.1. сторони встановили, що у випадках невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань за договором винна сторона відшкодовує потерпілій стороні всі збитки, спричинені такими її винними діями (бездіяльністю) згідно з чинним законодавством.

Сторони 20 вересня 2016 року уклали додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року, якою внесли зміни до договору шляхом зміни об`єкту нерухомості на квартиру АДРЕСА_3 площею 42,52 кв. м та збільшення вартості майнових прав за договором до суми 662 702 грн, в тому числі ПДВ 110 450,33 грн

07 вересня 2017 року сторони підписали додаткову угоду № 2 до договору, за умовами якої до договору було додано ТОВ "Картель Буд". Умовами додаткової угоди сторони визначили, що з моменту підписання цієї додаткової угоди розрахунки за договором виконуються виключно на користь ТОВ "Картель Буд".

Згідно з довідкою від 10 травня 2018 року, виданою ТОВ "ВК Фарби України", ОСОБА_1 за умовами договору сплатила кошти на суму 662 702 грн вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 42,52 кв.м.

Відповідно до пункту 1.3 договору майнові права - всі права на об`єкт нерухомості, які належать ТОВ "ВКФ Фарби України". Майнові права відчужуються покупцю, який у зв`язку з цим набуває у майбутньому права власності на об`єкт нерухомості.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних споживчих правовідносинах такої слабшої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), виконання робіт, надання послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу майнових прав від 13 січня 2016 року № 9/4/ШК був укладений ОСОБА_1 з метою набуття у кінцевому результаті права власності на квартиру у багатоквартирному житловому будинку для власних потреб, а отже на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 Верховний Суд, змінюючи мотиви відмови суду апеляційної інстанції у задоволенні вимоги про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, дійшов висновку, що положення зазначеної статті застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21, на правовідносини, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, стороною яких є фізична особа, метою якої є придбання житла для власних потреб, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє стверджувати, що вона поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли з договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів. Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , посилаючись на порушення встановленого у договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру орієнтовного строку здачі будинку в експлуатацію, просить застосувати до відповідача відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Поряд з цим, продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного закону).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У зобов`язаннях по виконанню робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Також відсутні підстави для поширення на правовідносини сторін дії Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

За змістом спірного договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру відповідач зобов`язувався передати позивачу у власність майнове право на квартиру, що знаходиться у будинку, а позивач зобов`язувався сплатити відповідачу ціну продажу майнового права згідно з умовами цього договору та прийняти майнове право. Умовами договору передбачено порядок передачі визначеного у договорі купівлі-продажу майна.

Зазначене цілком відповідає характерним ознакам договору купівлі-продажу. Отже спірний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру не є договором підряду чи договором про надання послуг.

Сторони погодилися з такими умовами договору, заперечень щодо їх формулювань не висловлювали, в судовому порядку, у тому числі в межах справи, що переглядається, не заявляли про недійсність умов зазначеного вище договору купівлі-продажу.

Таким чином, зміст договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13 січня 2016 року дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами не виникло правовідносин з надання послуг або виконання робіт, предметом договору були майнові права на квартиру. Зі змісту договору не вбачається, що відповідач здійснював будівельні роботи з будівництва житла для позивача або виступав замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку.

Отже, за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13 січня 2016 року відповідач не брав на себе зобов`язань виконати певні будівельні роботи чи надати певні послуги позивачу, не є замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку та не має повноважень на прийняття спірного будинку в експлуатацію, строк введення будинку в експлуатацію є орієнтовним та, з огляду на визначення термінів у вступній частині договору, залежить лише від дій замовника будівництва й органів державного архітектурно-будівельного контролю.

За викладених обставин відсутні підстави для стягнення пені з ТОВ "ВКФ Фарби України", яке виступає продавцем майнових прав у спірних правовідносинах, як відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до помилкового, суб`єктивного тлумачення норми закону, яке суперечить дійсному призначенню частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та чинній правозастосовній практиці, сформульованій Верховним Судом щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.