П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року м. Київ

Справа № 760/13106/16

Провадження: № 22-ц/824/9833/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддівГоловачова Я. В., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кіяна Артура Васильовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С. І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 ) звернувся із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ), яку мотивував, тим, що на підставі заповіту, складеного 15 травня 2006 року ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7 , спадкодавець), він отримав у спадщину все його майно. При цьому свідоцтво про право власності на майно йому не видано, оскільки заповіт не зареєстровано у спадковому реєстрі. Також, на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 посилався на відсутність належної реєстрації нерухомого майна за ОСОБА_7 , що перешкоджає йому в оформлені спадщини. Відтак, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на будинок / земельну ділянку в порядку спадкування.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його рідним братом по лінії матері, який проживав по АДРЕСА_1 разом з їх матір`ю та батьком брата, його вітчимом. Власником будинку була їх мати, яка отримала земельну ділянку для будівництва ще в 1946 році, побудувала на ній будинок, а в 1948 році уклала шлюб з ОСОБА_8 (далі по тексту - ОСОБА_8 ). У 1983 році мати померла і він свідомо не звернувся до нотаріальної контори з заявою про спадкування, оскільки вважав, що вітчиму та брату-інваліду цей будинок потрібніший. Після смерті вітчима, ОСОБА_8 , у 2003 році, брат став його єдиним спадкоємцем. ОСОБА_7 страждав на психічний розлад, був особою із інвалідністю 1 групи, часто і подовгу перебував на лікуванні у психіатричній лікарні № 2, він ніколи не виїжджав до Донецької області, не мав там ні друзів, ні родичів, а тому не міг складати там заповіт. Згідно документів, наданих позивачем, та документів із спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори, підписи ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відрізняються, особливо в частині написання ним власноручно свого прізвища. У 2014 році дружина ОСОБА_2 хворіла, а тому він не мав можливості приділяти належну увагу брату, а він у силу свого стану здоров`я, дедалі частіше ставав агресивним, часто перебував у психіатричній лікарні.

ОСОБА_2 вказував, що всі виписки з лікарні потрапили до рук сторонніх осіб і він не має змоги надати їх до суду, однак, залишилися документи, які свідчать про те, що в 2009 році Управління соціального захисту населення Солом`янської РДА вирішувало питання про поміщення брата до будинку інвалідів для психічно хворих, проте, через відсутність вільних місць дане питання не вирішено. В останні роки життя брат потрапив під вплив осіб, які полюють на одиноких домовласників, до нього став ставитися вороже, що і призвело до появи сумнівного заповіту та зникнення медичних документів. Заповіт від 15 травня 2006 року має бути визнаним недійсним у зв`язку з психічним станом здоров`я його брата. ОСОБА_8 помер у 2003 році, а тому ні вітчим - ОСОБА_8 , ні його брат - ОСОБА_7 , який страждав на психічне захворювання, не могли укладати договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4 ), їх волевиявлення на це не було, тобто, ОСОБА_4 не набув права власності на земельну ділянку і не міг розпоряджатися нею. Враховуючи, що ОСОБА_4 у подальшому продав спірну земельну ділянку ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5 ), при цьому використав підроблену довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна щодо відсутності забудови на земельній ділянці, укладений договір є недійсним. У подальшому щодо спірної земельної ділянки неодноразово вчинялися шахрайські дії з метою заволодіння нею.

У лютому 2018 року відбулися електронні торги, на яких спірна земельна ділянка продана, а 28 березня 2018 року укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, за яким право власності на неї набула ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ). Враховуючи вибуття спірної земельної ділянки з володіння його брата всупереч його волі, неодноразове її відчуження з метою позбавлення його права власності на неї є незаконним, а тому необхідно витребувати спірну земельну ділянку з володіння ОСОБА_1 на його користь, як спадкоємця.

ОСОБА_2 вказував, що у зв`язку з сімейними обставинами та агресивною поведінкою брата, він перед смертю його відвідував рідко. Коли брат помер, його не було поряд і при фіксуванні факту смерті, інформація про нього працівниками поліції була зазначена зі слів сусідки і в актовому записі про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 22207 від 31 серпня 2015 року прізвище брата було зазначено « ОСОБА_9 », а рік народження «1951».

У зв`язку з цим він звернувся до ВДРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві з заявою про внесення змін та доповнень до актового запису про смерть брата. Висновком № 378 від 04 березня 2016 року йому в цьому було відмовлено.

ОСОБА_2 , з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати недійсним заповіт від 15 травня 2006 року, складений від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області;

встановити, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до актового запису про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року ОСОБА_10 , 1951 року народження, в дійсності є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , укладений 11 січня 2008 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з одного боку, та ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим номером № 282;

визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом;

визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0, 1000 га, кадастровий номер: :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель;

витребувати від ОСОБА_1 на його користь земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га, кадастровий номер: :69:302:0016.

У березні 2017 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_11 до звернувся до суду з вимогами до ОСОБА_3 , де він із посиланням на наявне у нього зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер :69:302:0016, розміром 0,1 га, придбану у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2016 року, відсутність в спадковому реєстрі відомостей про складений ОСОБА_7 заповіт на ім?я ОСОБА_3 від 15 травня 2006 року, просив суд визнати його недійсним.

Розгляд справи судами

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідними братами.

Визнано недійсним заповіт, складений 15 травня 2006 року від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 січня 2008 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з одного боку, та ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим номером № 282.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0,1000 га, кадастровий номер::69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0, 1000 га, кадастровий номер::69:302:0016.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, скасовано та передано справу в указаній частині на новий розгляд до суду першої інстанції

Скасовуючи рішення в указаній частині суд касаційної інстанції вказував, що у матеріалах справи не міститься жодних із передбачених законодавством України офіційних документів, які б підтверджували факт настання смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідними братами.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 11 січня 2008 року, між ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим номером №282.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну ділянку кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельну ділянку, кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

досліджені судом докази беззаперечно свідчать про родинні стосунки між родичами прямої лінії споріднення, а саме те, що позивач ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та померлий приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідними братами оскільки мають спільну матір, а тому вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту родинних відносин є обґрунтованими;

встановлені обставини дають обґрунтовані підстави суду стверджувати, що зазначені в договорі від 11 січня 2008 року дарувальники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не могли бути сторонами оспорюваного правочину та висловити своє волевиявлення на відчуження земельної ділянки, оскільки не могли проявляти своєї волі до розпорядження нею. Тобто, вибуття земельної ділянки з власності відбулося не з вільного волевиявлення власників, оскільки у них, за встановлених судовим розглядом обставин, не могло бути свідомо поставленої мети на передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_2 не був стороною оспорюваного договору, про його існування не знав до пред`явлення ОСОБА_3 до нього первісного позову у цій справі, доказів протилежного не надано та не спростовано судовим розглядом, суд першої інстанції вважав вимоги ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_7 , в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 11 січня 2008 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером №282, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню;

спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею, суд виснував, що вимога про витребування цього майна з володіння ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України відповідає закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі адвокат Кіян А. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суди не врахували, що ОСОБА_1 є виключно добросовісним володільцем земельної ділянки, оскільки придбавала її за відплатним договором в особи, яка теж мала право на її відчуження. Попереднім власником земельної ділянки була ОСОБА_6 , яка придбала земельну ділянку в результаті її реалізації на електронних торгах, що проводились у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Вказує, що реалізація земельної ділянки відбувалась в порядку, передбаченому для виконання судового рішення про стягнення заборгованості з попереднього власника ( ОСОБА_5 ). За придбану земельну ділянка ОСОБА_6 сплачено 1 751 000 грн. ОСОБА_6 , купуючи земельну ділянку, діяла добросовісно та не була проінформована будь-ким (приватним виконавцем або організатором ДП «Сетам») про можливу неправомірність продажу земельної ділянки з електронних торгів, оскільки на спростування цього жодних доказів не представлено. Оскільки земельна ділянка придбавалась не безпосередньо у її власника, а в примусовому порядку, який передбачений для виконання судових рішень, ОСОБА_6 не знала і не могла знати про існування будь-яких обставин щодо неможливості відчуження земельної ділянки. Оскільки електронні торги є дійсними, то земельна ділянка не могла бути витребувана з огляду на частину другу статті 388 ЦК України. Земельна ділянка не може бути витребувана і від її сьогоднішнього власника ОСОБА_1 , яка придбала її у ОСОБА_6 , оскільки подальший перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 не свідчить про те, що до неї не перейшли визначені в частині другій статті 388 ЦК України гарантії захисту цивільних прав та інтересів добросовісного набувача майна, яке було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Із переходом права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 відбулась зміна титулу добросовісного набуття нерухомого майна, чого судами попередніх інстанцій не було враховано.

Зауважив, що суд першої інстанції, не зважаючи на висновки Верховного Суду від 31 березня 2021 року, вдруге задовольнив позовні вимоги, не дивлячись на те, що ОСОБА_2 необхідно підтвердити (довести) такі дві обставини: що він дійсно с братом саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; що саме ОСОБА_7 , дійсно помер, а для цього потрібно внести зміни до Актового запису про смерть № 14414 від 26 вересня 2015 року, де померлим було б зазначено іншу особу, зокрема - замість ОСОБА_10 - ОСОБА_7 ; замість дати народження (Б) 1951 р.н. - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що вже під час нового розгляду даної справи ОСОБА_2 надав суду такі документи: свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 28 жовтня 2022 року на ім?я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із зазначенням місця народження: Республіка Білорусь, Мінська область, місто Борисів; із зазначенням батьків: батько ОСОБА_13 , мати ОСОБА_14 ; свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2022 року на ім?я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отримавши нове свідоцтво (повторно) про своє народження, ОСОБА_2 намагається довести спорідненість із ОСОБА_7 , а отримавши свідоцтво про смерть, довести, що саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно помер. Вказані обидва свідоцтва були видані Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Скаржник вважає, що вказаним Відділом ДРАЦС протиправно видано зазначені документи.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лесик Б.Б. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважав необґрунтованими, вказував, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині наявності родинних відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_7 .

Твердження ОСОБА_1 щодо протиправності дій відділу ДРАЦС щодо актових запису №30 про народження ОСОБА_2 та внесення змін до актового запису №14414 про смерть ОСОБА_7 є необґрунтованими, адже ОСОБА_1 не надала до суду жодних доказів, що вказують на протиправність таких дій.

Зазначав, що ОСОБА_1 не наводить у апеляційній скарзі жодних доводів, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження, скаржник не зазначає в чому полягає незаконність і необґрунтованість ухвали. На переконання ОСОБА_2 подання такого клопотання спрямоване лише на затягування розгляду справи.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні адвокат Кіян А. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано російською мовою, у графі батько значиться: ОСОБА_15 , а матір - ОСОБА_16 (а.с. 71, том 1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину 12 вересня 1984 року ОСОБА_7 після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_5 , вказано російською мовою, « ОСОБА_16 » успадкував 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 частину вказаного будинку успадкував її чоловік ОСОБА_8 (а.с. 133-134, 169, том 1).

Згідно копії державного акту про право приватної власності на землю, 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 (а.с. 76, том 1).

ОСОБА_7 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 22 серпня 2003 року, виданих П`ятою Київською державною нотаріальною конторою, успадкував після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_6 , батька - ОСОБА_8 , 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70, 87,88, том 1).

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації ПБ-2016 № 860 від 16 травня 2016 року зареєстрованою за ОСОБА_7 була лише 1/2 частина будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12 вересня 2004 року. Інша частина будинку за ним зареєстрована не була.

11 січня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , іменовані як дарувателі, та з другої сторони ОСОБА_4 , іменований як обдаровуваний, укладено договір дарування (далі по тексту договір від 11 січня 2008 року), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., зареєстровано в реєстрі за №282 (а.с. 144, том 3).

За умовами договору дарувателі подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку кадастровий номер 69302016, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1 договору земельна ділянка належить дарувальникам на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Київською міською радою 11 грудня 2001 року. Земельна ділянка вільна від забудови.

Згідно договору дарування від 11 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., сторонами якого були з однієї сторони ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з другої сторони, за умовами договору дарувателі подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку кадастровий номер 69302016, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори № 246 від 01 квітня 2003 року сторона вказаного договору ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто, за 5 років до дати підписання договору, а спадщину після його смерті прийняв його син ОСОБА_7 .

На підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2016 року право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_17 .

ОСОБА_17 07 квітня 2016 року передав спірну земельну ділянку в іпотеку ОСОБА_18 за договором позики, укладеним у цей же день.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С. 18 грудня 2017 року був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на грошові кошти в сумі 260 000 грн з боржника ОСОБА_17 .

На виконання вчиненого приватним виконавцем земельна ділянка була передана на реалізацію з електронних торгів.

Відповідно до договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29 березня 2018 року, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку.

Позиція суду апеляційної інстанції

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених вимог ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (частина перша статті 1265 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз положень глави 86 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з вимогами до суду про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 посилався на те, що він є братом спадкодавця і у них спільна матір, на підтвердження чого надано низку документів.

Згідно відомостей з витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0008322 від 28 серпня 2015 року, до Солом`янського РУ звернулась ОСОБА_19 та повідомила про те, що 28 серпня 2015 року приблизно о 20.00 год за адресою: АДРЕСА_1 , виявила труп ОСОБА_20 , 1951 року народження (а.с. 136, том 4).

Як вбачається, з наявного в матеріалах справи, копії протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 28 серпня 2015 року, оперуповноважений 1-го ВМ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві мол. лейтенант міліції ОСОБА_21 прийняв усну заяву ОСОБА_19 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 про те, що остання 28 серпня 2015 року о 20 год. 50 хв., за адресою: АДРЕСА_1 виявила в будинку труп сусіда ОСОБА_10 , 1951 року народження (а.с. 134, том 4).

З свідоцтва про смерть виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції серії І-БК-625994 від 18 листопада 2022 року вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90, том 7).

Відповідно до актового запису про смерть №14414 від 26 вересня 2015 року, складеного на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 2207 від 31 серпня 2015 року, ОСОБА_7 був зазначений як ОСОБА_10 , 1951 року народження.

Згідно актового запису про смерть №14414 від 26 вересня 2015 року, зі внесеними, 16 листопада 2022 року, змінами на підставі висновку Солом`янського відділу ДРАЦС ЦМ УМЮ (м. Київ) № 301 від 03 листопада 2022 року, відомості стосуються особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизна дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 65 років, на підставі лікарського свідоцтва про смерть №2207 від 31 серпня 2015 року, видане Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи (а.с. 113, том 7).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, сукупність указаних обставин дає підстави для висновку, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , протилежного матеріали справи не містять.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Борисів, Білоруської РСР (а.с. 66, том 1).

Відповідно висновку експерта №22023/18-33 від 19 грудня 2018 року за результатами проведення судово-технічної експертизи документів за заявою відповідача ОСОБА_2 у цивільній справі №760/13106/16-ц Солом`янського районного суду м. Києва вбачається (а.с. 41-48, том 3) у рукописні записи «Свидетельство о рождении» №5421571, зміни шляхом підчистки, дописки, травлення, виправлення тощо не вносились, тобто всі реквізити наданого на дослідження документу, а саме рукописні записи є первісними.

На лицевому боці, у графах бланку «Свидетельство о рождении» №5421571, рукописний текст має такий зміст:

«гУ. ОСОБА_22

родился тисяча дев`ятсот тридцять восьмого года двадцять седьмого ноября 27/ХІ 1938 г.

о чем в книге записей актов гражданського состояния орождении за 1938 4 числа ноября призведена соответсвующая запись 1969

родители Отец ОСОБА_23

Мать -//- Мелания Емельновна

Место рождения ребенка город Борисов республіка, край БССР

Место регистрации Бор ЗАГС ».

30 липня 1948 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_8 (а.с. 125, том 2).

У копії обліково-послужної картки до військового квитка померлого ОСОБА_7 . зазначені як члени його сім`ї (російською мовою) батьки - ОСОБА_15 , АДРЕСА_3 , та брат - АДРЕСА_4 , адреса проживання сім`ї вказано: АДРЕСА_5 (а.с. 127,128, том 1).

Відповідно до будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_7 зареєстровані та проживали в ньому (а.с. 129 - 131 том 2).

Згідно наданої медичної документації у квітні 2010 року ОСОБА_2 забирав ОСОБА_7 з лікарні після проходження курсу лікування, вказавши його як брата (а.с. 15-82, том 2).

Згідно свідоцтва про народження, що містить відмітку запис поновлено, серії НОМЕР_4 від 28 жовтня 2022 року, виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження вказано: Республіка Білорусь, м. Борисів, 15 грудня 2021 року складено відповідний актовий запис №30, батьками вказано: батько ОСОБА_13 , матір ОСОБА_14 (а.с. 89, том 7).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду в справі № 466/2132/21 від 10 квітня 2024 року.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту родинних відносин між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_7 , та які мають спільну матір ОСОБА_14 , протилежного матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги вказівки, що містились у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи та надано їм належну оцінку.

Враховуючи положення книги VI ЦПК України ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , а отже має право звертатись з вимогам, для відновлення свого права, як спадкоємця після смерті ОСОБА_7 .

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом при вирішенні спору, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Згідно зі ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_7 був власником будинку та земельної ділянка АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину 12 вересня 1984 року після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_5 , та на підставі свідоцтв про право на спадщину від 22 серпня 2003 року, виданих П`ятою Київською державною нотаріальною конторою успадкував після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_6 , батька - ОСОБА_8

11 січня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , іменовані як дарувателі, та з другої сторони ОСОБА_4 , іменований як обдаровуваний, укладено договір дарування (далі по тексту договір від 11 січня 2008 року), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., зареєстровано в реєстрі за №282 (а.с. 144, том 3).

За умовами договору дарувателі подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку кадастровий номер 69302016, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1 договору земельна ділянка належить дарувальникам на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Київською міською радою 11 грудня 2001 року. Земельна ділянка вільна від забудови.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори № 246 від 01 квітня 2003 року сторона вказаного договору ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто, за 5 років до дати підписання договору, а спадщину після його смерті прийняв його син ОСОБА_7 . Отже, станом на 11 січня 2008 року єдиним власником спірного майна був ОСОБА_7 .

Згідно заяви ОСОБА_4 , в межах розгляду цивільної справи №760/20317/16, за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 11 січня 2008 року, він не знав осіб, зазначених у договорі дарування як дарувальників, договорів з ними не укладав, в офісі нотаріуса Федоришина О. П. ніколи не був (а.с. 237, том1 ).

З висновку судово-психіатричного експерта №404 від 22 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 на момент укладення договору дарування від 11 січня 2008 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, виражений апатодисоціативний дефект (F20.0) і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій (а.с. 38-41, том 8).

Підсумовуюч, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені в договорі від 11 січня 2008 року дарувальники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не могли бути сторонами оспорюваного правочину та висловлювати своє волевиявлення на відчуження земельної ділянки, оскільки не могли проявляти своєї волі до розпорядження нею. Тобто, вибуття земельної ділянки з власності відбулося не з вільного волевиявлення власників, оскільки у них, за встановлених судовим розглядом обставин, не могло бути свідомо поставленої мети на передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 .

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених вимог ОСОБА_2 , в частині витребування майна від ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При цьому, у відповідності до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна.

Тобто, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців померлого.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України від 23 березня 2013 року в справі №6-164цс12, у якій зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України).

Згідно зі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на абсолютність права власності власнику законом гарантовано право такого захисту, а також визначено способи та засоби захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Пунктами 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Відповідності до ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Отже, право власності на майно, яке відчужено поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 148) та інших.

Як встановлено судом, згідно договору купівлі-продажу від 29 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О. П., зареєстровано в реєстрі №17 право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_5 (а.с. 188, том 3).

07 квітня 2016 року між ОСОБА_18 - позикодавець та ОСОБА_5 - позичальник, укладене договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С., зареєстровано в реєстрі за №300 (а.с. 187, том 3).

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 07 квітня 2016 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С., зареєстровано в реєстрі за №302. За умовами вказаного договору ОСОБА_5 передав спірну земельну ділянку в іпотеку ОСОБА_18 (а.с. 179-181, том 1).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С. 18 грудня 2017 року був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на грошові кошти в сумі 260 000 грн з боржника ОСОБА_5 (а.с. 170, том 3).

На виконання вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем земельна ділянка була передана на реалізацію з електронних торгів.

Відповідно до договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстровано в реєстрі за № 2182 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку (а.с. 240, том 2).

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 про витребування майна, ОСОБА_1 вказувала, що в даному випадку витребування майна неможливе, оскільки до даних правовідносин застосовують положення ч.2 ст. 388 ЦПК України, яка передбачає неможливість витребування майна від добросовісного набувача, оскільки таке майно відчужено набувачеві на електронному аукціоні. Та зважаючи на те, що ОСОБА_6 придбала спірне майно в результаті його реалізації на електронних торгах, що проводились у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а отже із переходом права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 відбулась зміна титулу добросовісного набуття нерухомого майна, то до неї також має застосовуватись ч. 2 ст. 388 ЦК України.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Згідно ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Судове рішення - процесуальний документ, ухвалений судом (у тому числі слідчим суддею під час досудового розслідування) під час розгляду справи (матеріалів кримінального провадження) на будь-якій стадії судового провадження (ухвала, окрема ухвала, рішення, вирок, постанова, судовий наказ) (пп 17 п. 1 Розділу І Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року за №1200/0/15-18).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що виконавчий напис не є судовим рішенням.

У п.85 постанові Верховного Суду у справі №902/389/16 від 26 липня 2018 року зроблено наступний правовий висновок, оскільки у даній справі майно придбавалося набувачем не в порядку, встановленому для виконання судового рішення, а на прилюдних торгах у порядку здійснення виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, то застосування судом апеляційної інстанції положень частини другої статті 388 ЦК України до даних правовідносин є помилковим.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-Ц та Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 908/61/13-г

Колегія суддів зауважує про те, що даних правовідносин не може застосовуватись положення ч.2 ст. 388 ЦК України, зважаючи на те, що перехід права власності, на спірну земельну ділянку до ОСОБА_6 відбувся не внаслідок виконання судового рішення.

Також, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що для застосування механізму витребування майна в даній справі, позивачу необхідно оскаржувати результати прилюдних торгів, оскільки за встановлених обставин до даних правовідносин підлягає застосуванню саме ч.1 ст. 388 ЦК України, а не ч. 2 ст. 388 ЦК України, яка передбачає необхідність, для витребування майна у добросовісного набувача, оскарження електронних торгів.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених обставин неправомірності вибуття спірної земельна ділянка поза волею спадкодавця ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач, як спадкоємець померлого власника, має право на витребування з незаконного володіння спірної земельної ділянки, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Поняття «мирне володіння майном», крім законності його набуття, передбачає, що воно не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Як встановлено судом, спірне майно вибуло з володіння єдиного законного власника спадкодавця ОСОБА_7 поза його волею, а отже перебування спірного майна у володінні відповідача ОСОБА_1 наразі порушує права позивача ОСОБА_2 , які підлягають захисту.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності (користування) відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності (користування) на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Колегія суддів вважає, що у разі витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на неї не покладається надмірний тягар або порушується принцип на мирне володіння майном, оскільки вона не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши відповідну вимогу до особи, яка продала спірне майно, для захисту свого порушеного права.

Заперечення адвоката Кіяна А.В. в інтересах ОСОБА_1 в частині прийняття судом першої інстанції як неналежного доказу копії свідоцтв про народження серія НОМЕР_1 від 28 жовтня 2022 року на ім?я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий записі № НОМЕР_5 та про смерть серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2022 року на ім?я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 14414, а також заперечення на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року, якою відмовлено в зупиненні провадження до розгляду справи №760/24950/23, предметом позовних вимог якої є анулювання актового запису №30 та анулювання внесення змін до актового запису № 14414 не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач та померлий ОСОБА_7 , який приблизно помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідними братами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 рокупідлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_24 в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_24 в інтересах ОСОБА_1 , то перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кіяна Артура Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді Я. В. Головачов

В. А. Нежура