ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1167/23 Номер провадження 22-ц/814/2182/24Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник відповідача - адвокат Ольховський В.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 березня 2024 року, ухвалене суддею Бондарь В.А., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи, в якому просив стягнути з АТ «Українська залізниця на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю батька ОСОБА_2 у розмірі 300 000,00 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 01.10.2020р. поїзд № 4838 (ЧМЕЗ № 2401) на 151 км ПК 9 ДН-4 Полтава, ст. Сенча (Південна залізниця) скоїв наїзд на ОСОБА_2 , який від отриманих травм помер. Вказані обставини було підтверджено рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.10.2021 року у справі № 538/1073/21 за позовом дружини загиблого. Дане рішення було залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.01.2022 року у справі № 538/1073/21. Позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження. Зазначав, що внаслідок смерті батька позивач позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, матеріальну та нематеріальну допомогу. Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від неї обставин. До смерті батька у ОСОБА_1 було звичне життя, в якому батько займав місце голови сім`ї. Вона втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, а зв`язок з батьками є важливим для будь-якої людини незалежно від віку, а позивач втратила рідного батька у віці 21 рік. Батько позивача як голова сім`ї працював в Полтавському ВБР БУ «Укрбургаз» на посаді помічника бурильника, отримував високу заробітну плату, з якої утримував свою родину. Також у позивача з`явилися додаткові обов`язки по відношенню до матері, оскільки тепер вона потребує більше уваги, підтримки, турботи, догляду і допомоги. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Щодо характеру та обсягу страждань, то емоції, пов`язані зі смертю, є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для ОСОБА_1 . Страждання позивача, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а є «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Просив стягнути розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000,00 грн. Вважає, що такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації життя позивача після тяжкої втрати.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.03.2024 року позовну заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 028грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_2 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив у сумі 30 000 грн., який відповідає принципам розумності і справедливості.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Звертає увагу, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000403 від 01.10.2020 року за фактом наїзду, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. При цьому, в ході досудового розслідування, порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також недоброякісного ремонту транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку, якщо вони спричинили загибель людей, не встановлено. Згідно акту службового розслідування від 08.10.2020 року вини працівників ВП «Локомотивне депо Ромни» філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та працівників станції Сенча ВП «Полтавська дирекція залізничних перевезень» філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» не вбачається, потерпілий ОСОБА_2 порушив вимоги п. 2.2, п. 2.3 п. 2.5 Правил безпеки громадян. Зазначає, що загибель потерпілого відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження. Дії потерпілого, а саме ходіння по коліях у не встановленому місці, не реагування на сигнали локомотивної бригади, є обставинами, що обтяжують вину загиблого, та свідчать про наявність умислу в його діях на скоєння суїциду, який розпочався з моменту наближення до залізничних колій останнім. Таким чином, усвідомлення і передбачення небезпечних наслідків для свого життя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є інтелектуальною складовою умислу потерпілого, що виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Крім того, відповідач вважає, що шкода була завдана, зокрема, і внаслідок непереборної сили (невідворотна за даних умов подія). Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховані відповідні правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові, зокрема, у справі №674/1666/14-ц, та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4. Таким чином вважає, що судом першої інстанції, всупереч ст. 23 ЦК України, не були враховані вимоги розумності та справедливості, а тому розмір 30 000 грн. відшкодування моральної шкоди явно не відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, ступеню вини відповідача та відсутністю будь - яких доказів існування моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, судом першої інстанції, всупереч чинному законодавству України, не враховано недоведеність факту моральних страждань позивача, а лише зазначено, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з моральними стражданнями, порушенням укладу життя та соціальних зв`язків. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції помилково стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 3 028 грн. замість 300 грн., що відповідає принципу пропорційності задоволених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно), серія НОМЕР_1 , виданого 07.04.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 34).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Вирішальної сільської ради Лохвицького району (а.с. 31).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 136 від 02.10.2020р. хвороба, що призвела до смерті: грубе руйнування анатомічної цілісності головного мозку, розтрощення черепу, пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом (а.с. 32-33).

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що з постанови про закриття кримінального провадження Слідчого відділення Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області від 31 жовтня 2020 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 01.10.2020 року близько 15:00 години локомотив з вагоном цистерною під керуванням машиніста ОСОБА_3 , рухаючись по залізничній колії перегону Сенча- Бодаква 151 км в напрямку с. Вирішальне Лохвицького району, на відстані близько 1 км від ст. Сенча в с. Вирішальне, здійснив наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який йшов під залізничними коліями в попутному напрямку з локомотивом. Внаслідок зіткнення ОСОБА_2 отримав травми, від яких помер на місці. Згідно акту службового розслідування аварії від 08.10.2020р., затверджений начальником станції Сенча виробничого підрозділу «Полтавської дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» ОСОБА_4 , встановлено, що 01.10.2020р. о 15 год. 55 хв. вантажним поїздом № 4838 з локомотивом ЧМЕ 3 № 2401 приписки ТЧ-7 Ромни, під управлінням локомотивної бригади у складі машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_5 смертельно травмовано сторонню особу ОСОБА_2 . Система подачі звукових сигналів та світової сигналізації справні, гальмівна система справна згідно з актом технічного комісійного огляду локомотива ЧМЕ № 2401 від 02.10.2020р. Висновком комісії було встановлено, що вини працівників ВП «Локомотивне депо Ромни» (ТЧ 7) регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та працівників станції Сенча ВП «Полтавської дирекції залізничних перевезень» філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» не вбачається. Стан та утримання залізничної колії та рухомого складу відповідає встановленим вимогам. Потерпілий ОСОБА_2 порушив вимоги п. 2.2, п. 2.3, п. 2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998р. № 54, зареєстрований Міністерством юстиції України 24.03.1998 №193/2633; кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000403 від 01.10.2020р., закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 23-28).

За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, суд першої інстанції визнав, що доводи представника відповідача з приводу того, що ОСОБА_2 свідомо, нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, мав умисел, є непереконливим, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами. Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом першої інстанції враховано, що факт смертельного травмування ОСОБА_2 стався внаслідок його необережності, а саме порушення ним пунктів 2.2, 2.3, 2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України».

Факт порушення вказаних Правил доведено постановою СВ Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області від 31 жовтня 2020р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000403 від 01.10.2020р., на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть ОСОБА_2 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції погодився з тим, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька, порушенням укладу її життя та соціальних зв`язків.

Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_2 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив у сумі 30 000 грн., який відповідає принципам розумності і справедливості.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сам факт загибелі батька позивача ОСОБА_1 під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення спору, проте, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, тому в цій частині рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення моральної шкоди у розмірі 300 000 грн., заподіяної смертю фізичної особи - батька позивача.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Таким чином, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17, від 22 липня 2020 року № 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 199/6848/16-ц.

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої, що смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - поїздом № 4838 з локомотивом ЧМЕ 3 № 2401.

АТ «Українська залізниця» жодним чином не спростовано встановлених обставин справи щодо характеру ушкоджень та джерела завдання шкоди. Відповідачем не оскаржувалася постанова слідчого про закриття кримінального провадження, згідно якого встановлено причинно - наслідковий зв`язок між діями поїзду № 4838 та смертю ОСОБА_2 01.10.2020 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність вини машиніста локомотиву та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого.

При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів того, що потерпілий ОСОБА_2 мав умисел щодо спричинення собі шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не тільки знехтував Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, але й свідомо пішов на їх порушення, ігноруючи наближення потягу, попереджувальні звукові сигнали машиніста потяга, не заслуговують на увагу, оскільки фактично є припущеннями щодо можливості або неможливості ОСОБА_2 вчинити певні дії та в силу закону не є беззаперечним доказом наявності у останнього умислу на спричинення собі шкоди.

Колегія суддів вважає, що встановивши, що позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі батька підлягає відшкодуванню відповідачем як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що машиніст поїзда не мав технічної можливості запобігти наїзду на потерпілого ОСОБА_2 , який порушив п.п.2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян, не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки зазначені обставини були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

З врахуванням викладеного, колегія судді вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності ОСОБА_2 , а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди смертю ОСОБА_2 підлягає зменшенню, правильно вказавши, що відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати позивачу ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю її батька ОСОБА_2 , незалежно від своєї вини.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.03.2024 року підлягає зміні в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, при подачі позову ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 000 грн., що становить 1% ціни позову.

Згідно п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З врахуванням викладеного, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 300 грн., а не 3 028 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 березня 2024 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат - змінити, зменшити розмір судового збору з 3 028 грн. до 300 грн.

В іншій частині рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов