К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року місто Київ

справа № 369/11462/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/8309/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Фінагеєвої І.О. від 19 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що з 11 грудня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 15 вересня 2017 року.

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та перебуває на її повному утриманні.

У 2015 році відповідачвиїхав за межі України і спільне життя закінчилося, про виховання доньки не піклується.

На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2019 року № 877 "Про надання дозволу на зміну

прізвища малолітньої дитини" прізвище ОСОБА_6 змінено на " ОСОБА_7 ".

Посилаючись на викладене, позивач просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Позивачем не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_5 з 2015 року виїхав за межі України, будь-якого виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання про піклування здоров`ям дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку відповідач не здійснює. Суд не врахував наведених фактів, зокрема, належним чином не витребував відомості про перетин кордону відповідачем.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Процесуальні дії суду

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року за клопотанням представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону України на виїзд та в`їзд громадянином України, ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Азербайджанська Республіки, місто Баку, за останні 5 років.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Київської областів судове засідання не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи без участі представника.

ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з`явився, судові повістки повернулися на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Також ОСОБА_5 повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 11 грудня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року (том І а.с. 8).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 липня 2014 року (а.с.5).

На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2019 року № 877 "Про надання дозволу на зміну прізвища малолітньої дитини" прізвище ОСОБА_6 змінено на "ОСОБА_7 "(а.с. 63).

14 вересня 2021 року Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_8 (а.с. 7).

Згідно витягів з реєстру територіальної громади № 2023/004664655 та № 2023/004663475 від 22 червня 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_8 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2022 року у справі № 369/13642/21 позов ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено. Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Висновком Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 20 жовтня 2023 року № 571/7 визнано за доцільне позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.56-58).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний

та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який

вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави,

передбачені частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, наразі відсутні.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 з 2015 року не приймає участі у вихованні дитини та взагалі виїхав за межі України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Так, згідно відповіді Державної прикордонної служби України на ухвалу суду від 30 квітня 2024 року, відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 8 травня 2019 року по 8 травня 2024 року в базі даних не виявлено.

Доводи скаржника, за відсутності можливості повідомити відповідача про розгляд даної справи, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 ,залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: