Провадження № 2/760/3044/24
Справа № 760/5414/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) до акціонерного товариства «Альфа-Банк» /далі - АТ «Альфа-Банк»/ (; адреса: 03150, м. Київ, вул. В.Васильківська, буд. 100) чинна назва - акціонерне товариство «Сенс Банк» /далі - АТ «Сенс Банк»/ (; м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100), про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного в формі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

03.03.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом позивачів, в якій вони просять визнати недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, що міститься в іпотечному договорі № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007, із змінами та доповненнями, а саме: пункт 12.3 (підпункти 12.3.1. та 12.3.2. пункту 12.3.) іпотечного договору № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007 та пункт 2.5. договору від 08.08.2011 про внесення змін до іпотечного договору № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.03.2021 вказаний позов прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку прощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 05.04.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.03.2021 вжито заходів по забезпеченню позову шляхом заборони державному реєстратору речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншим уповноваженим особам здійснювати державну реєстрацію права власності (здійснювати державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_1 до іншої особи) квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до розпорядження в. о. голови суду № 2 від 01.04.2021, враховуючи рішення зборів суддів № 3/2020 від 17.03.2020, у зв`язку з рішенням Київської міської ради від 31.03.2021 щодо запровадження у м. Києві більш суворих обмежень, з метою запобігання поширенню небезпечного вірусного захворювання, в період з 00 годин 00 хвилин 5 квітня 2021 року в Солом`янському районному суді міста Києва було зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань, крім справ, що потребують невідкладного розгляду та судових засідань, призначених до розгляду в режимі відеоконференції іншими судами.

05.04.2021 до суду надійшло клопотання представника АТ «Альфа-Банк» в якому ставиться питання про розгляд справи за відсутності його представника.

06.04.2021 до суду надійшло спільне клопотання позивачів в якому ставиться питання про прискорення розгляду справи та розгляд справи за їх відсутності.

У зв`язку з зазначеним, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.04.2021 суд вирішив перейти до розгляду справи № 760/5414/21 в порядку письмового провадження.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

24.04.2024 до суду надійшла заява представника акціонерного товариства «Сенс Банк» (а.с. 89-90) в якій, зокрема, зазначається, що АТ «Альфа Банк» є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» та відбулась зміна назви Банку з АТ «АльфаБанк» на АТ «Сенс Банк. 12.08.2022 на позачергових Загальних зборах Акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування юридичної особи. Протоколом позачергових Загальних зборів Акціонерів АТ «Альфа-Банк» за № 2/2022, складеним 18.08.2022, змінено найменування банку з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на найменування: акціонерне товариство «Сенс Банк». Таким чином, АТ «Сенс Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань АТ «Альфа-Банк», оскільки це є одна і та сама юридична особа. Наголошується, що відбулась зміна тільки найменування, код ЄДРПОУ залишився той самий.

Зазначені обставини підтверджуються відповіддю № 709714 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 91-94).

Суд враховує, що як зазначено у постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 191/81/17 (провадження № 61-28300св18): «Відповідно до статті 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Юридична особа, що є підприємницьким товариством, може мати комерційне (фірмове) найменування. Комерційне (фірмове) найменування юридичної особи може бути зареєстроване у порядку, встановленому законом. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру. Юридична особа не має права використовувати найменування іншої юридичної особи.

Загальновідомо, що назва юридичної особи складається з літерального компонування елементів українського алфавіту. Крім того, назва юридичної особи може містити інформацію про мету діяльності, вид, спосіб утворення, залежність юридичної особи, крім обмежень, встановлених актами чинного законодавства України. Наведете свідчить, що назва юридичної особи є її необхідною ознакою, яка забезпечує участь у цивільному обороті від свого імені та слугує засобом її індивідуалізації, що дозволяє відокремити її від інших юридичних осіб. Назва юридичної особи в процесі її «життєдіяльності» може зазнати змін. Зміна назви юридичної особи проявляється в її зовнішній літеральній корекції. Така корекція впливає на ідентифікацію юридичної особи в цивільному обороті. У результаті зміни назви юридичної особи структура цивільних правовідносин не страждає.

Зміна назви юридичної особи тягне тільки правовий наслідок проведення державної реєстрації змін, пов`язаних зі зміною назви, до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Таким чином, зміна назви юридичної особи не тягне на собою правонаступництва у зв`язку з відсутністю нового учасника цивільних відносин, якому мають перейти права та обов`язки особи, яка вибула, та юридичної незмінності правопопередника - учасника цивільних відносин, який вибуває зі складу учасника цивільного відношення.

Отже, наслідком зміни назви юридичної особи не є правонаступництво в цивільних відносинах».

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне в судовому рішенні вказати чинну назву відповідача у справі.

Доводи позову

В позові вказується, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, що міститься в іпотечному договорі № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007, із змінами та доповненнями, а саме: пункт 12.3 (підпункти 12.3.1. та 12.3.2. пункту 12.3.) іпотечного договору № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007 та пункт 2.5. договору від 08.08.2011 про внесення змін до іпотечного договору № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007, підлягають визнанню недійсними на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 215 та ч.ч. 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог зокрема, зазначається, що:

«АТ «Альфа-Банк» вирішив, скориставшись прогалинами в чинному законодавстві вчинити пряме зловживання своїми правами і здійснити вже після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, так зване «позасудове врегулювання спору» зі ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який (договір) вже втратив свою юридичну силу 17.04.2014. АТ «Альфа-Банк» вирішив обійти норми частини першої статті 36 Закону «Про іпотеку», скористатись тим, що зараз в законодавстві, що регулює порядок державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотекодержатилем за певних умов права власності на предмет іпотеки (пункт 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127) є умисно допущена колишнім Прем`єр-міністром України паном Гройсманом та не усунута на цей час законодавча прогалина, яка дозволяє іпотекодержателю всупереч частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» в будь-який час не тільки до, а й вже після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і всупереч цьому рішенню та чинному законодавству в односторонньому порядку вирішити питання про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, і вже після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки самочинно в односторонньому порядку здійснити державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.»

При цьому, в позові зауважується, що ПАТ «Альфа-Банк» надіслав позивачу офіційне повідомлення від 16.11.2018 про звернення в позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . З чого, на думку позивачів, слідує що ПАТ «Альфа-Банк» має намір в односторонньому позасудовому порядку здійснити перереєстрацію за Банком право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

З огляду на зазначене, позивачі звернулись з позовом у даній справі з метою припинення в судовому порядку звернення позивачем позасудового порядку стягнення на предмет іпотеки на підставі спірних пунктів договору.

Разом з тим, вказується, що законний інтерес ОСОБА_5 полягає в тому, що він постійно проживає та прописаний, як і ОСОБА_1 в квартирі, що є предметом іпотеки.

Щодо правової позиції відповідача

05.08.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника ПАТ «Альфа-Банк» в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 61-68).

У таких письмових поясненнях вказується, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з п. 2.1. якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Також, згідно цього Договору права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Зазначається, що 15.06.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно умов цього договору продавець погоджується продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Також, згідно умов цього договору, права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Звертається увага на те, що внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора та іпотекодержателя, а саме АТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора та іпотекодержателя за договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 та договорами забезпечення.

Щодо тверджень позивачів про недійсність п. 12.3. іпотечного договору оскільки він «втратив юридичну силу з 17.04.2014», у письмових поясненнях ПАТ «Альфа-Банк» зазначається, що вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не можуть бути підставою для визнання договору частково недійсним.

ПАТ «Альфа-Банк» зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК саме на момент вчинення правочину.

При цьому, наголошується, що в момент вчинення обох оспорюваних правочинів ті обставини, на які посилаються позивачі як на підставу позову (а саме рішення суду, яке було винесене у 2014 році), ще не існували, а тому вони не можуть ставити підставою для визнання правочинів недійсними.

Щодо посилань позову на наявність права користування предметом іпотеки у ОСОБА_2 , в письмових поясненнях наголошується на тому, що на момент укладення оспорюваних договорів, таке право у нього було відсутнє, а тому оспорювані правочини в момент їх вчинення не могли порушити прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки вони особисто в момент вчинення правочинів не мали ніяких прав відносно предмету іпотеки.

На думку, ПАТ «Альфа-Банк» подальша передача зазначеній особі права користування квартирою є порушенням п.п. 4 та 9.1. іпотечного договору з боку іпотекодателя і не може свідчити про порушення умовами договору прав ОСОБА_2 , оскільки такі права він набув неправомірно.

Крім того, ПАТ «Альфа-Банк» акцентує на тому, що як зазначено у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 та від 11.03.2020 у справі № 199/8098/18, право вибору конкретного способу стягнення належить іпотеко держателю. Одночасне застосування ним двох видів звернення стягнення не предмет іпотеки є неможливим так, як кожен із визначених Законом і договором способів є достатнім і самостійним юридичним фактом, який породжує перехід права власності на предмет іпотеки. Однак, якщо іпотекодержатель раніше обрав один зі способів стягнення, але стягнення фактично не відбулося з будь-яких причин, а іпотека залишається чинною, то він може змінити своє рішення і застосувати інший із можливих способів звернення стягнення.

Разом з тим, ПАТ «Альфа-Банк» просить застосувати позовну давність, посилаючись на те, що позивач відповідно до обставин, на які посилається в позовній заяві, довідався про зміст п. 12.3. Іпотечного договору та п. 2.5. Договору про внесення змін до Іпотечного договору, тобто про ймовірне порушення свого права щонайменше 08.08.2011, тобто з моменту ним укладення самого договору. Отже, відповідач вважає, що останнім днем, коли позичальник мав право звернутися за захистом свого права до суду, є 08.08.2014.

Водночас, ПАТ «Альфа-Банк» доводить, що позов подано не з метою відновлення порушених прав позивачів, а для уникнення взятих на себе зобов`язань іпотекодателем.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 27.12.2007 між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - іпотекодержатель) та ОСОБА_6 (далі - іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-z-1 (а.с. 8-9) відповідно до умов якого:

- цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що були укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов (п. 1 договору);

- на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під номером АДРЕСА_5 , розташована в будинку під номером 17/19 (далі - предмет іпотеки). /п. 2 договору/;

- іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 10.3 договору);

- за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя (п. 12 договору):

- за рішенням суду (п. 12.1 договору);

- у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку (п. 12.2 договору);

- згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1, 12.3.2 цього пункту договору (п. 12.3 договору);

- задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням менший за вартість , що вказана у висновку незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання або (п. 12.3.1 договору);

- продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки способом, визначеним попереднім абзацом п.12.3.2 цього договору, іпотекодавець, керуючись ст. 237-239 ЦК України, доручає іпотекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмета іпотеки, а також представляти інтереси іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов`язаних із предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви, запити, а також отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки. При цьому іпотекодавець свідчить що, виконання дій, визначених попереднім абзацом п.п.12.3.2 цього договору здійснюється іпотекодержателем на підставі цього договору, без отримання будь-якої окремої довіреності (п. 12.3.2 договору);

- цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Одночасно з нотаріальним посвідченням даного договору накладається заборона відчуження предмета іпотеки. Договір діє до виконання іпотекодавцем основного зобов`язання чи настання одного з випадків, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Усі зміни та доповнення до цього договору дійсні за умови, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами (п. 16 договору).

Цей договір 27.12.2007 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 11137.

08.08.2011 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - іпотеко держатель ) та ОСОБА_6 (далі - первісний іпотекодавець) та ОСОБА_1 (далі - іпотекодавець) уклали договір (а.с. 10-11), відповідно до умов якого:

- у зв`язку з тим, що 08.08.2011 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений за реєстровим № 2850 О.В. Голубничою, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та у зв`язку з тим, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 08.08.2011 укладено договір про переведення боргу, за яким усі права та обов`язки позичальника по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 перейшли до ОСОБА_1 , з огляду на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» сторони домовились укласти цей договір, внести ним зміни та доповнення до іпотечного договору № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 11137 (п. 1 договору);

- сторони домовились, що набувач квартири, що складає предмет іпотеки за цим договором - ОСОБА_1 набуває повний правовий статус іпотекодавця за вказаним іпотечним договором, має всі права за іпотечним договором, несе всі обов`язки за іпотечним договором, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки в цілому (п. 2 договору);

- сторони домовились пункти 12.3, 12.4 та 12.5 іпотечного договору викласти в наступній редакції (п. 2.5 договору):

«12.3.1. Сторони домовились, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовились, що суб`єкт оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. У випадку перевищення вартості предмета іпотеки, що вказана у висновку суб`єкта оціночної діяльності над розміром заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням, іпотекодержатель перераховує згідно діючого законодавства України різницю на поточний рахунок іпотекодавця.

Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

12.3.2. Сторони домовились, що продаж предмета іпотеки здійснюється згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки від імені іпотекодержателя будь-якій особі.

Продаж предмета іпотеки здійснюється за ціною, що буде встановлена за згодою між сторонами або на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовились, що суб`єкт оціночної діяльності визначається іпотекодержателем.

Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки способом визначеним п.п. 12.3.2 цього договору, іпотекодавець, керуючись ст. 237-239 ЦК України уповноважує іпотеко держателя отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмета іпотеки представляти інтереси іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов`язаних із предметом іпотеки підписувати відповідні заяви та запити, отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки, а також отримувати грошові кошти, виручені від продажу, та спрямовувати їх на відшкодування витрат іпотекодержателя та погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

При цьому іпотекодавець свідчить, що виконання дій, визначених попереднім абзацом п.п.12.3.2 цього договору здійснюються іпотекодержателем на підставі цього договору, без отримання будь-якої окремої довіреності.

Якщо предмет іпотеки буде продано за суму більшу, ніж сума заборгованості за основним зобов`язанням витрат іпотекодержателя, залишок грошових коштів від продажу предмету іпотеки іпотекодержателя повернути на поточний рахунок іпотекодавця.

12.4. Згідно з окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним між сторонами передбачає наступні способи звернення стягнення на предмет іпотеки:

?Передачу іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановлено ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;

?Укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодержателя у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»»

Цей договір 08.08.2011 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2853.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.04.2014 у справі № 22-ц/796/4910/2014 (а.с. 22-24) апеляційну скаргу представника позивача ПАТ «Альфа-Банк» Кохановського В.С. задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.01.2014 скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 на загальну суму 1 403 215,35 грн., в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 1 247 661,58 грн, заборгованість за відсотками - 144 839,95 грн, заборгованість по пені - 10 713,82 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 60,50 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубчиною О.В. 08.08.2011 за реєстровим № 2850, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2020 у справі № 760/32895/18 (а.с. 12-15) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , діючих в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Заборонено Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» вчиняти будь-які дії щодо звернення в позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_6 та встановити будь-які зміни у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_4 на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В постанові Київського апеляційного суду від 29.01.2020 у справі № 760/32895/18 (а.с. 12-15) зокрема, вказано наступне:

«як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року відмовлено у задоволені позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.01.2014 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року на загальну суму 1 403 215 грн. 35 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 60,50 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубчиною О.В. 08 серпня 2011 року, зареєстрованим № 2850, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадій оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн. Отже, право банку, як іпотеко держателя було захищено у спосіб, визначений рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року.

Враховуючи те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року набрало законної сили, відсутні підстави для задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку

Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній в іноземній валюті».»

«Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Від так мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави)».

До матеріалів справи долучено копію повідомлення акціонерного товариства «Альфа-Банк», адресованого ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підстав договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за змістом якого банк вимагає сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10.08.2018 складає 420 020,21 дол США (по курсу НБУ на 10.08.2018 - 11 387 332,98 грн). При цьому, в порядку ст.ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» попереджено, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 17).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (див. постанову Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 916/2239/22).

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (див. постанову Верховного Суду від 11.01.2024 № 916/1247/23).

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) /див. постанову Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 185/7362/22/.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, відповідно до вказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц, провадження № 14-321цс18).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Отже, наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не ґрунтуються на законі, а обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання правочину недійсним, не призведе до ефективного відновлення порушеного права, і відмовити у їх задоволенні.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18).

Тлумачення ст.ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 10.05.2023 № 715/310/22).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин; у разі використання приватно-правового інструментарію (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним ) не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів, а для унеможливлення застосування до сторони чи сторін відповідного правочину Закону, то відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачем приватні (цивільні) права (інтереси) позивача (див. постанову Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 638/17053/18, провадження № 61-6138св23).

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (див. постанову Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 209/2249/21, провдаження № 61-15013св23).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23).

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (які не є сторонами відповідного договору) не доведено порушення оскарженими пунктами договору іпотеки їх прав або охоронюваних законом інтересів.

Щодо посилань позову на те, що договір в оскаржуваній частині суперечить вільному волевиявленню ОСОБА_1 , слід зауважити, що ОСОБА_1 уклав договір, що підтверджується його особистим підписом на договорі, який є обов`язковим до виконання відповідно до ст. 629 ЦК України, тобто виразив свою волю на укладення договору саме на таких умовах.

Іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Щодо доводів про те, що спірні пункти суперечать законодавству України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно з ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

В оскаржуваному пункті іпотечного договору (з врахуванням змін та доповнень) містяться способи задоволення вимог іпотекодержателя тими способами, які передбачені Законом України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору (з врахуванням договору про внесення змін в іпотечний договір)). Тобто в оскаржуваному пункті іпотечного договору були передбачені умови застереження про задоволення вимог іпотекодердателя ідентичні умовам, які передбачені Законом України «Про іпотеку».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначила, що ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З урахуванням викладеного, положення оскаржуваного п. 2.5 договору від 08.08.2011 узгоджується з нормами законодавства чинного, як на момент укладення договору, так і на момент подання позову, а тому правові підстави для визнання оскаржуваного пункту недійсним - відсутні.

Оскаржуваний пункт договору від 08.08.2011 не суперечить ст. 36 Закону України «Про іпотеку», з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є лише заходом відновлення порушених прав кредитора, а звернення стягнення на майно позичальника, здійснене в порядку, визначеному законами України та договором, не може вважатися протиправним.

Також, не вбачається, що оскаржувані підпункти договору суперечать вимогам ст. 434 ЦПК України.

Отже, позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог не надали до суду доказів недійсності оскаржуваного пункту договору від 08.08.2011, підстави недійсності, передбачені ст.ст. 215, 203 ЦК України, позивачами не доведено.

Щодо тверджень позивачів про прогалину, яка міститься в п. 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка полягає у відсутності вимоги для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, серед інших документів обов`язково надати державному реєстратору такий документ, як довідка уповноваженого органу судової влади чи судової адміністрації України про відсутність між сторонами договору іпотеки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акт Кабінету Міністрів України може бути оскаржений до суду в порядку та у випадках, установлених законом.

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись з позовною заявою направленою на дослідження на предмет законності постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині п. 61, в тому разі, якщо, на його думку, така норма не відповідає законності та порушує його права.

Щодо доводів позивачів про те, що оскаржувані підпункти договору (з урахуванням змін) підлягають визнанню недійсними, оскільки, на думку позивача, вони втратили чинність, суд звертає увагу на те, що терміни «втрата чинності умов договору» та «недійсність умов договору» є різними правовими термінами. Втрата чинності умов договору не є підставою для визнання їх недійсними.

Крім того, оскаржувані пункти договору від 08.08.2011 не втратили чинності. Нечинність договору означає сплив строку його дії та припинення зобов`язань сторін за таким договором. Водночас строк дії договору не сплинув і зобов`язання за ним не є припиненими.

Також, суд зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 756/15524/18-ц, провадження № 61-20134св21).

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Зокрема, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 918/7/23).

Установивши, що у цій справі як відповідач залучений лише одна зі сторін оспорюваного правочину (договору іпотеки) і не залучено як співвідповідача ОСОБА_6 , у задоволенні позову необхідно відмовити ще й через неналежний склад відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене в сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позову.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20, провадження № 12-46гс22).

Враховуючи, що судом не встановлено правових підстав для задоволення позову, то суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності.

Щодо скасування заходів по забезпеченню позову

За змістом ч.ч. 9, 10, 11 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити про скасування застосованих у даній справі ухвалою від 26.03.2021 заходів щодо забезпечення позову.

Щодо судового збору

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судовий збір, сплачений за подання позову, покладається на позивачів.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 158, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», чинна назва якого - акціонерне товариство «Сенс Банк», про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного в формі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі № 2706/1207/71-612-z-1 від 27.12.2007, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.03.2021 у справі № 760/5414/21, а саме: заборону державному реєстратору речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншим уповноваженим особам здійснювати державну реєстрацію права власності (здійснювати державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_1 до іншої особи) квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначені заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.03.2021 у справі № 760/5414/21, зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26.07.2024.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич