___________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 6/947/418/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2024 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Літвінової І.А.,

секретар суду помічник судді Романенко С.В. за розпорядженням головуючого у відповідності до ч. 3 ст. 66 ЦПК України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, виданого Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , подана через представника адвоката Хижняк Анастасію Володимирівну, про визнання виконавчого документа судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, виданого Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що не підлягає виконанню в порядку статті 432 ЦПК України.

В обґрунтування заяви представник боржника ОСОБА_1 посилається на те, що 01 листопада 2019 року Київським районним судом м. Одеси за заявою ОСОБА_2 було видано вищевказаний судовий наказ № 947/25953/19, яким наказано стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , та аліменти на малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Як стверджує заявник, стягнутий з боржника до стягнення розмір аліментів за вказаним судовим наказом у частці по 1/3 на кожну дитину, тобто у розмірі 2/3 на обох дітей, не відповідає розміру аліментів, які підлягають стягненню у порядку, передбаченому для стягнення в безспірному порядку згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, що свідчить про помилковість видання судового наказу, як виконавчого документа, а також свідчить про його протиправність та практичне унеможливлення подальшого виконання. Представником зазначається, що в інший спосіб боржник позбавлений можливості захистити свої права та інтереси, приймаючи, що даний вид судового рішення, як судовий наказ про стягнення аліментів, не підлягає апеляційному оскарженню, а оскільки наявні підстави свідчать про помилковість видання судового наказу, то такий виконавчий документ повинен бути визнаний не підлягаючим виконанню на підставі положень статті 432 ЦПК України.

Вказані обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду з даною заявою.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою розподілено судді Літвіновій І.А.

Ухвалою судді від 08 липня 2024 року витребувано з архіву/канцелярії Київського районного суду м. Одеси до огляду цивільну справу № 947/25953/19.

Ухвалою судді від 15 липня 2024 року прийнято вказану заяву та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представником боржника ОСОБА_1 адвокатом Хижняк А.В. подано заяву про проведення засідання за її відсутності, заяву просить задовольнити. Зі сторони стягувача будь-яких заяв по суті чи з процесуальних питань не надходило.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 432 ЦПК України, якою регламентовано розгляд зокрема заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.

Враховуючи викладене, стислі строки для розгляду заяв, пов`язаних з виконанням судового рішення у цивільній справі, судом ухвалено здійснити розгляд справи за наявними у ній матеріалами в судовому засіданні 18.07.2024 року за відсутності учасників справи.

В ході розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , та аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За наслідком розгляду вказаної заяви, 01 листопада 2019 року Київським районним судом м. Одеси, під головуванням судді Коваленко О.Б., видано судовий наказ № 947/25953/19, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , та аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави, судовий збір у розмірі 192,10 гривень.

У відповідний до ч. 1 ст. 172 ЦПК України вказаний судовий наказ № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року набрав законної сили у день його видачі 01 листопада 2019 року.

Враховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», судовий наказ є виконавчим документом, Київським районним судом м. Одеси було видано його копію стягувачеві ОСОБА_2 , боржником за яким є ОСОБА_1 , для подальшого його примусового виконання.

Станом на час розгляду даної заяви, судовий наказ № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року перебуває на примусовому виконанні в провадженні Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження ВП № 60800246, провадження за яким відкрито 05.12.2019 року, що також підтверджується наявними відомостями у Автоматизованій системі виконавчого провадження, яка перебуває у вільному доступі.

У даній справі, боржником ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання вказаного судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, як виконавчого документа, таким, що не підлягає виконанню в порядку, передбаченому статтею 432 ЦПК України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження регламентовано Розділом ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 161 ЦПК України визначені вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно п.п. 4, 5 ч. 1 цієї статті судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У відповідності до ч. 3 ст. 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

За приписами ч. 1, ч. 7 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Таким чином, судовий наказ про стягнення аліментів, виданий на підставі п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, може бути скасований лише у порядку перегляду його за нововиявленими обставинами.

Судовий наказ є виконавчим документом (ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 431 ЦПК).

Частиною 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Крім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі N 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Як вже встановлено, суддею Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. 01 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_2 видано наказ, яким стягнуто з боржника ОСОБА_1 аліменти на двох дітей з розрахунку по 1/3 частині заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, щодо кожної дитини.

Отже, вказаним судовим наказом, як виконавчим документом, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 2/3 частин заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на двох дітей.

Отже, розмір аліментів стягнутий з ОСОБА_1 на двох дітей в порядку наказного провадження не відповідає та значним чином перевищує визначений п. 4, 5, ч. 1 ст. 161 ЦПК України розмір аліментів, який може бути стягнутий в порядку наказного провадження.

Також судом встановлено, що зазначений судовий наказ винесено у повній відповідності до заявлених ОСОБА_2 вимог, тобто таких, що не відповідають вимогам п.п. 4, 5, ч.1 ст. 161 ЦПК України.

Між тим, наслідком звернення з вимогами, які не відповідають положенням статті 161 цього Кодексу, повинна була стати відмова у видачі судового наказу, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Тобто, за поданою 24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 заявою з вимогами, які не відповідають вимогам статті 161 цього Кодексу, суддею повинна була бути постановлена ухвала про відмову у видачі судового наказу у зв`язку із відсутністю підстав для видачі судового наказу за вимогами, не передбаченими п. 4 та п. 5, ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

У суду були відсутні підстави для видачі судового наказу в частині вимог, тобто у розмірі 1/3 частині заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, щомісячно, приймаючи вимоги заявниці про стягнення з ОСОБА_1 аліментів саме по 1/3 частині заробітку (доходу) платника аліментів на кожну дитину.

Отже, заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у заявленому розмірі не підлягали розгляду в порядку наказного провадження, а підлягали розгляду в порядку позовного провадження.

Враховуючи, що судовий наказ № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, як виконавчий документ, виданий помилково за відсутності законних підстав, належить визнати таким, що не підлягає виконанню.

Суд зазначає, що в даному випадку судом не надається переоцінка доказів, на підставі яких було видано судовий наказ, а надається оцінка процесуально-правовим підставам, які слугували підставою для видачі судового наказу, як виконавчого документу.

Щодо обраного ОСОБА_1 способу захисту своїх прав та інтересів, судом враховується наступне.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як вбачається, боржник ОСОБА_1 за спірним виконавчим документом, у відповідності до положень процесуального законодавства, позбавлений права на апеляційне оскарження даного судового наказу, подання заяви про його скасування, а заявлені боржником підстави для визнання спірного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не належать до підстав для перегляду судового наказу за нововиявленими обставинами.

Крім того, в даному випадку подання позову про зменшення розміру аліментів, що стягнуті з ОСОБА_1 за спірним виконавчим документом, не призведе до поновлення порушених прав та інтересів боржника, враховуючи, що у даному випадку були відсутні процесуальні-правові підстави для видачі виконавчого документа - судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, оскільки останній видано за вимогами не передбаченими пунктами 4, 5 ч .1 ст. 161 ЦПК України, якими регламентовано випадки та розмір аліментів підлягаючий до стягнення в порядку наказаного провадження.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що звернення ОСОБА_1 до суду з даною заявою є належним способом захисту порушених прав та інтересів останнього, що забезпечить їх поновлення, а визнання судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, як виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є виправданим заходом.

Постановляючи ухвалу суду за наслідком розгляду даної заяви, судом враховується, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» №4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року).

За наслідком викладеного, суд вважає, що наведені обставини свідчать про помилковість видачі судом судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, за наслідком чого заява ОСОБА_1 є обґрунтованою, підлягає задоволенню, а вказаний судовий наказ, як виконавчий документ, визнається таким, що не підлягає виконанню у відповідності до положень статті 432 ЦПК України.

Керуючись ст. 1-18, 19, 160-161, 165, 167-168, 170, 172-173, 258-261, 432, 352-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа судового наказу № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Судовий наказ № 947/25953/19 від 01 листопада 2019 року, виданий Київським районним судом м. Одеси, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , та аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 , - визнати таким, що не підлягає виконанню.

Копію ухвали невідкладно надіслати сторонам по справі.

Ухвала набирає чинності в момент її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Літвінова І. А.