ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року

м. Київ

справа № 396/1539/20

провадження № 61-4744св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «ОСОБА_2»,

третя особа - Устинівська селищна рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року у складі судді Русіної А. А. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Дьомич Л. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «ОСОБА_2» (далі - ФГ «ОСОБА_2»), третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди.

Позовну заяву обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнської району Кіровоградської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2007 року реєстровий номер 147, державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР № 047681, виданий 28 квітня 2007 року.

З 2007 до 2012 рік ця земельна ділянка перебувала у користуванні ФГ « ОСОБА_2 ».

Маючи намір самостійно обробляти вказану земельну ділянку і отримувати дохід, позивач за рекомендацією агронома довгий час не використовував її, оскільки під час користування ФГ « ОСОБА_2 » за договором оренди земля була виснажена.

У 2019 році позивач виявив, що спірна земельна ділянка використовується ОСОБА_2 , а саме засіяна сільськогосподарськими культурами.

Зазначав, що підставою для користування земельною ділянкою ОСОБА_2 вважав договір оренди земельної ділянки з додатками від 14 квітня 2016 року, який позивач не підписував і нікому не доручав його підписувати. Оригінал договору та додатки до нього позивач отримав у відповідача в 2019 році.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки проведена Устинівською селищною радою 02 червня 2016 року, номер запису про право 14846933.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 14 квітня 2016 року, усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а також стягнути з відповідача витрати на судовий збір, на проведення судової почеркознавчої експертизи та витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, шляхом її витребування у відповідача - ФГ « ОСОБА_2 » та повернення цієї земельної ділянки її власнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 14 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2», в особі голови ОСОБА_2 про оренду земельної ділянки площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не підписував оспорюваного договору оренди землі, що підтверджується висновками почеркознавчої експертизи від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ та почеркознавчої експертизи від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧ, не висловлював волевиявлення на укладення цього договору, то вказаний договір є неукладеним, належна позивачу земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, і ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом повернення такої земельної ділянки.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації неукладеного договору оренди, скасування державної реєстрації іншого речового права (права оренди земельних ділянок) та припинення права оренди спірної земельної ділянки є похідними до вимоги про повернення позивачу земельної ділянки, тому така вимога також підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ФГ «ОСОБА_2» залишено без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а також не спростовують правильності висновку суду першої інстанції по суті спору і значною мірою зводяться до переоцінки доказів. Передбачених законом підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення не встановлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2023 року ФГ «ОСОБА_2», в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко В. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, в якій, з урахуванням доповнень, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми статей 38, 72, 78, 102, 104, 113 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 та Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2017 року № 591 і відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у відносинах, що є подібними до тих що склалися у цій справі (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що з огляду на позовні вимоги, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів;

- не звернули увагу на те, що висновок почеркознавчої експертизи від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ та висновок почеркознавчої експертизи від 12 січня 2022 року СЕ-19/112-21/10623-ПЧ є недопустимими доказами;

- не врахували, що проведення у цій справі додаткової судової почеркознавчої експертизи та ще й тим самим експертом неможливе, оскільки судом раніше вже призначалась у справі повторна судово почеркознавча експертиза, навіть якщо, на думку суду, вичерпала свою силу ухвала про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи;

- не звернули увагу на те, що додатковою експертизою не можна виправляти помилки висновку первинної експертизи, які є підставою для проведення повторної експертизи;

- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц;

- проігнорували, що докази, якими позивач обґрунтував витрати на правову допомогу не були надіслані вручені відповідачу, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо обсягів таких витрат, а також правильності їх обрахунку.

Також у касаційній скарзі заявник вказав на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення його клопотань про призначення повторної судової експертизи.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, посилаючись на те, що повний текст постанови апеляційного суду отримав засобами поштового зв`язку 28 лютого 2023 року, а касаційну скаргу подав до відділення поштового зв`язку 30 березня 2023 року.

У травні 2023 року ФГ «ОСОБА_2», в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко В. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, в якій виклало додаткові обґрунтування мотивів для задоволення його касаційної скарги.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ФГ «ОСОБА_2» від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 квітня 2023 року касаційну скаргу ФГ «ОСОБА_2» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року поновлено ФГ «ОСОБА_2» строк на касаційне оскарження рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року. Касаційну скаргу ФГ «ОСОБА_2» залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надання уточненої редакції касаційної скарги та доплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФГ «ОСОБА_2» з підстав визначених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області матеріали справи № 396/1539/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У червні 2023 року матеріали справи № 396/1539/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнської району Кіровоградської області, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2007 року реєстровий номер 147 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії КР № 047681, що виданий 28 квітня 2007 року.

У 2006 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір оренди землі, зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України 12 грудня 2006 року за № 78, відповідно до умов якого позивач передав належну йому земельну ділянку земельну ділянку загальною площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнської району Кіровоградської області, в оренду відповідачу строком на 5 років, строк дії договору закінчився 12 грудня 2011 року.

Позивач продовжувати орендні відносини з відповідачем не бажав, однак матеріали справи містять договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2» від 14 червня 2016 року загальною площею 7,06 га, кадастровий номер :02:001:2006, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнської району Кіровоградської області. Договір укладено на 15 років. Розмір орендної плати за кожен рік використання земельної ділянки складає 4,5% від її нормативної грошової оцінки, яка станом на 01 січня 2016 року становила 260 260,00 грн.

Пунктом 3.2 цього договору передбачено, що він вважається укладеним та набуває чинності з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та його підписання сторонами. Пунктом 3.3 договору передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає в орендаря з дня державної реєстрації такого права.

Згідно з копією акта приймання-передачі земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:2092, на підставі договору оренди земельної ділянки укладеного між сторонами 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 передав, а ФГ « ОСОБА_2 » прийняло в оренду земельну ділянку № НОМЕР_1 в розмірі 7,06 га ріллі. Визначення меж земельної ділянки в натурі проведено згідно державного акта серії КР № 047681.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки проведена Устинівською селищною радою 02 червня 2016 року, номер запису про право 14846933, право оренди землі за ФГ «ОСОБА_2».

Згідно з висновком експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ, досліджувані підписи, розташовані в: графі «Орендодавець» розділу «Місцезнаходження та реквізити сторін» в договорі оренди землі від 14 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2», вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди; графі «Межі земельної ділянки передав» в акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно з державним актом від 14 квітня 2016 року серії КР № 047681, вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди; графі «Межі земельної ділянки передав» в акті приймання-передачі земельної ділянки згідно державного акта від 14 квітня 2016 року серії КР № 047681, вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно з висновком експерта від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧ, досліджувані підписи, розташовані в: графі «Орендодавець» розділу «Місцезнаходження та реквізити сторін» в договорі оренди землі від 14 квітня 2016 року, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2», вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди; графі «Межі земельної ділянки передав:» в акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно державного акта від 14 квітня 2016 року серії КР № 047681, вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди; графі «Межі земельної ділянки передав:» в акті приймання-передачі земельної ділянки згідно державного акта від 14 квітня 2016 року серії КР № 047681, вшитому в матеріали цивільної справи № 396/1539/20 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Рибінський Борис Йосипович», третя особа - Устинівська селищна рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації договору оренди виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Правове обґрунтування

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі ( зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначеній у спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Реєстрація неукладеного сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою.

Отже, реєстрація права оренди за орендарем на вказану земельну ділянку, коли договір оренди орендодавець фактично не підписувала (правочин є неукладеним), не відповідає вимогам закону.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18).

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема, висновку експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ та висновку експерта від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧв сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не підписував договір оренди землі та акт приймання - передачі земельної ділянки, то відсутні підстави вважати, що такий договір є укладеним, і наявні підстави для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення відповідно до вимог статті 391 ЦК України та скасування державної реєстрації неукладеного договору оренди для реального відновлення порушеного права позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, є безпідставними з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц за позовом про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передаючи справу на новий розгляд, дійшла висновку про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили наявні у матеріалах справи докази, а саме: акт обстеження на предмет проживання, картку реєстрації, робочий проект газопостачання службової квартири, справу на службову квартиру, а також докази витрат, понесених у зв`язку з переобладнанням квартири та забезпеченням її газопостачанням, на які відповідачка звертала увагу; не надали адекватне обґрунтування для відхилення аргументів стосовно застосування норм права, та оцінку виселення в контексті принципу пропорційності.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу допоміжного приміщення (горища), витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про витребування майна та передаючи справу в цій частині на новий розгляд, виходила із того, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Та дійшла висновку про те, що у справі відсутні докази про належність територіальній громаді на праві власності житлового будинку, чи квартири або іншого нежитлового приміщення в указаному будинку.

У постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц за позовом про визнання недійсними протоколу аукціону з продажу об`єкта земельних торгів, договорів купівлі-продажу, міни та про повернення земельної ділянки, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд, погодилась із висновком апеляційного суду про те, що застосування до договору міни наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України, не призводить до поновлення прав держави та не дає підстав для задоволення вимоги про повернення земельної ділянки у власність держави як наслідку недійсності договору міни, однак зазначила про те, що такий висновок є неповним без оцінки законності передання земельної ділянки першому набувачеві і вирішення вимог прокурора про визнання недійсними протоколу та договору купівлі-продажу, провадження за якими суд апеляційної інстанції безпідставно закрив. Оскільки всі пред`явлені прокурором вимоги є взаємопов`язаними, спрямованими на оспорення права на земельну ділянку її кінцевого набувача, і їх слід розглядати разом за правилами цивільного судочинства.

Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій вирішували спір сторін щодо усунення перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, яка безпідставно перебуває у відповідача.

Отже, у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 38, 72, 78, 102, 104, 113 ЦПК України, положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, та Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2017 року № 591 у подібних правовідносинах, є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаних норм права і порядку призначення, проведення та оцінки висновків експертизи як доказу у справі є сталими.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення клопотань заявника про призначення повторної судової експертизи, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно.

У свою чергу, призначення додаткової експертизи регламентується статтею 113 ЦПК України, у відповідності до якої якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5, додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення.

Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Проведення додаткової експертизи може бути доручено тому самому або іншому експертові. У випадках, коли виникає необхідність провести дослідження нових об`єктів або щодо інших обставин справи, суд призначає нову експертизу, яка не є додатковою.

Матеріали справи свідчать про те, що 05 травня 2021 року до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра МВС України надійшов висновок експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ, виготовлений у наслідок проведення у справі судової-почеркознавчої експертизи (т. 1 а. с. 119-135).

04 червня 2021 року представник відповідача - адвокат Ігнатенко В. В. заявив клопотання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якого представник вказував, що експерементальні зразки підписів позивача виконані неправильно та не засвідчені (т. 1 а. с. 156-157).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04 червня 2021 року за клопотанням представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. у цій справі було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, яка обґрунтована тим, що судом відібрання експерементальних зразків підпису позивача було здійснено не у повній мірі у відповідності до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, зокрема відібрання зразків підпису позивача відбулось не на лінованих аркушах паперу, без зазначення позиції (сидячи, стоячи або інше) особи, що надає зразки та вони не засвідчені підписом судді (т. 1 а. с. 160-161).

09 вересня 2021 року на адресу суду від завідувача Кропивницького відділення Київського НДІСЕ Лагоди К. А., якому доручено проведення експертизи разом з матеріалами цивільної справи, надійшло повідомлення відповідно до якого, оскільки станом на 25 серпня 2021 року стороною відповідача не сплачено вартість проведення експертизи то ухвала суду від 04 червня 2021 року про призначення експертизи підлягає поверненню без виконання (т. 1 а. с. 175).

07 жовтня 2021 року представником відповідача - адвокатом Ігнатенком В. В. вдруге подано до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області клопотання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи, у якому заявник просив виконання експертизи доручити Кропивницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, врахувавши експертом попередню оплату експертизи та визначити питання ті ж що вирішувалися попередньою ухвалою від 04 червня 2021 року (т. 1 а. с. 190-192).

Також 07 жовтня 2021 року до суду першої інстанції від представника позивача - адвоката Любович М. Ю. надійшло клопотання про призначення у справі додаткової судової почеркознавчої експерти, в якому заявник заперечила щодо задоволення клопотання сторони відповідача про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи та просила призначити у справі додаткову почеркознавчу експертизу з метою доповнення висновку експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ і доручити її проведення експертам Кіровоградського науково-дослідного експертноно-криміналістичного центра МВС України з урахуванням зразків підпису позивача відібраних в судовому засіданні 04 червня 2021 року (т. 1 а. с. 193-195).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2021 року у клопотанні представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи відмовлено, клопотання представника позивача - адвоката Любович М. Ю. про призначення додаткової почеркознавчої експертизи задоволено, провадження у справі зупинено (т. 1 а. с. 204-207).

Відмовляючи у задоволенні поданого вдруге клопотання представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що сторона відповідача зловживає своїми процесуальними правами, оскільки не надала доказів сплати повторної експертизи, яка вже призначалась за його клопотанням ухвалою суду від 04 червня 2021 року, та у зв`язку з чим експертом ухвала про призначення експертизи була повернута без виконання.

Натомість задовольняючи клопотання представника позивача - адвоката Любович М. Ю. про призначення додаткової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що висновок експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ виготовлений з урахуванням відібраних не у повній мірі згідно з Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, експериментальних зразків підпису позивача.

17 січня 2022 року до суду першої інстанції від Кіровоградського науково-дослідного експертноно-криміналістичного центра МВС України надійшов висновок експерта від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧ, виготовлений у наслідок проведення у справі додаткової судової-почеркознавчої експертизи (т. 1 а. с. 232-242).

27 липня 2022 року представник відповідача - адвокат Ігнатенко В. В. в третє подав до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області клопотання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи, яке обґрунтував тим, що висновок експерта від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧ, складений Кіровоградським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром за результатами додаткової судової почеркознавчої експертизи, є недопустимим доказом (т. 2 а. с. 44-48).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи відмовлено (т. 2 а. с. 53-50).

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що висновки експерта від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ та від 12 січня 2022 року № СЕ-19/112-21/10623-ПЧ не є необґрунтованими, таким, що суперечать іншим матеріалам справи або викликають сумніви в їх правильності, тому твердження представника відповідача щодо визнання додаткової експертизи недопустимим доказом є думкою представника відповідача на обґрунтування своєї правової позиції. Також суд дійшов висновку про те, що клопотання сторони відповідача про призначення повторної почеркознавчої експертизи, подане вже в втрете є способом затягування розгляду цієї справи.

Тож, наведене свідчить про те, що вирішуючи заявлені у цій справі стороною відповідача клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дотримався вимог ЦПК України та навів належне обґрунтування мотивів ухвалення своїх судових рішень.

Посилання у касаційній скарзі на те, що висновок почеркознавчої експертизи від 22 квітня 2021 року № СЕ-19/112-21/2795-ПЧ та висновок почеркознавчої експертизи від 12 січня 2022 року СЕ-19/112-21/10623-ПЧ є недопустимими доказами, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги, що докази, якими позивач обґрунтував витрати на правову допомогу не були надіслані вручені відповідачу, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо обсягів таких витрат, а також правильності їх обрахунку, Верховний Суд відхиляє, оскільки як свідчить власноручна розписка представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. на клопотанні представника позивача - адвоката Любович М. Ю. про розподіл витрат на правову допомогу (т. 1, а. с. 149) та наявний у матеріалах справи звукозапис судового засідання Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04 червня 2021 року (т. 2, носії № 07041814), сторона відповідача отримала примірник вказаного клопотання позивача, а отже мала можливість ознайомитись із його змістом та додатками.

Крім того, головуючою суддею Русіної А. А. у судовому засіданні від 04 червня 2021 року у присутності представника відповідача - адвоката Ігнатенка В. В. було оголошено зміст клопотання представника позивача - адвоката Любович М. Ю. про розподіл витрат на правову допомогу та його додатків. Представник відповідача не заперечував з приводу залучення цього клопотання із додатками до матеріалів справи (т. 1 а. с. 158 зворот).

Доводи касаційної скарги, про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, є безпідставними з огляду на те, що за обставин цієї справи та ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення таких ділянок та скасування рішень про реєстрацію речового права відповідача на них.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ФГ «ОСОБА_2» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2» залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник