Провадження №2/389/163/24
22 липня 2024 року Знам`янський міськрайонний суд
Кіровоградської області
у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,
за участю секретаря судового засідання Іванової В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
ОСОБА_1 27.02.2024 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17.12.2019 в сумі 111 117 грн 37 коп, з яких: 72 000 грн - основний борг, 32 649 грн 43 коп інфляційні нарахування, 6 467 грн 94 коп - 3% річних.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.12.2019 між сторонами укладено письмовий договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 60 000 грн, які зобов`язався повернути до 17.12.2020. Цього ж дня, дещо пізніше, відповідач попросив надати йому в позику ще 12 000 грн, обґрунтовуючи тим, що він знайшов краще обладнання, яке хотів придбати за позичені раніше у позивача кошти, і йому не вистачало 12 000 грн. Вказані кошти відповідач попросив у позику на тих самих умовах, що передбачені договором від 17.12.2019, на підтвердження отримання яких написав розписку на зворотній стороні укладеного договору позики від 17.12.2019, тим самим отримавши від позивача 17.12.2019 позику на загальну суму 72 000 грн зі строком повернення до 17.12.2020. Проте, в порушення договірних зобов`язань у вказаний строк відповідач позику не повернув, на прохання про добровільну сплату заборгованості не відреагував та перестав виходити на зв`язок. Зазначене призвело до виникнення заборгованості за договором позики від 17.12.2019 в розмірі 72 000 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача. Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, відповідно до ст.625 ЦК України позивач також просив стягнути з відповідача 32 649 грн 43 коп інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 6 467 грн 94 коп.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Також пояснив, що розписка ОСОБА_2 на звороті договору позики від 17.12.2019 є підтвердженням укладення договору позики ще і на 12 000 грн. Так, під час передання ОСОБА_2 60 000 грн вони продовжували спілкування і в цей час ОСОБА_2 шукав на сайті ОЛХ потрібне йому обладнання. Знайшовши таке обладнання на 12 000 грн дорожче, ОСОБА_2 запитав його чи може він додати ще таку суму до позичених раніше, на що він погодився та надав ці кошти. Однак, для того, щоб не їхати на офіс та не переробляти письмовий договір позики від 17.12.2019, він попросив ОСОБА_2 засвідчити це письмовою розпискою на звороті цього ж договору. Вважає, що це є підтвердженням отримання ОСОБА_2 у позику від нього додаткових грошових коштів в сумі 12 000 грн.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку ч.5 ст.14, ч.6, п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Згідно з ухвалою суду від 22.07.2024 розгляд справи проводиться заочно, про що позивач не заперечував.
Відповідачем 25.03.2024 подавалося суду клопотання про відкладення розгляду справи до завершення військового стану з посиланням на рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану, однак у його задоволенні протокольною ухвалою було відмовлено, причина неявки відповідача визнана неповажною, оскільки згідно з ч.1 ст.240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч.2 ст.223 цього Кодексу. Проте, правова підстава, яку вказував відповідач в якості причини для відкладення розгляду справи на обумовлений терміном строк, не передбачена законом, як підстава для відкладення, при цьому причини, зазначені відповідачем, не були підтверджені жодними доказами.
Разом з тим, відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02.03.2022, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні, яка на день розгляду даної справи. Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області продовжує роботу в умовах воєнного стану та розглядає справи в загальному порядку відповідно до вимог ЦПК України.
За таких обставин, подання такої заяви про відкладення розгляду справи до завершення військового стану є зловживанням з боку відповідача своїми процесуальними правами, направленим на затягування розгляду справи.
Вислухавши в судовому засіданні позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Судом встановлено, що 17.12.2019 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики (між фізичними особами, безпроцентної), відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60 000 грн готівкою, а останній зобов`язався повернути зазначену суму в строк до 17.12.2020. Повернення отриманої суми здійснюється позичальником щомісяця протягом року відповідно до узгодженого в договорі графіку.
Відповідно до п.8.1 договору позики будь-які зміни й доповнення до даного договору дійсні, за умови, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані сторонами або належно уповноваженими на те представниками сторін.
Оригінал зазначеного договору позики знаходився у позивача, був наданий суду для дослідження в судовому засіданні та приєднаний до матеріалів справи.
Також на звороті вказаного договору позики наявна розписка ОСОБА_2 від 17.12.2019 наступного змісту: «грошові кошти в сумі 12 000 (дванадцять тисяч гривень, 00 коп) отримав в повному обсязі».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Так, дослідивши договір позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 17.12.2019, судом встановлено, що 17.12.2019 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 60 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 17.12.2020.
При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики та строк її повернення, відповідно до яких позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 60 000 грн, а останній в свою чергу зобов`язався повернути зазначені кошти в строк до 17.12.2020. Таким чином вказаний договір вважається укладеним та підлягає до виконання. Позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти, в той час як зобов`язання позичальника виконані не були, грошові кошти він не повернув, жодних дій, що свідчать про виконання зобов`язання за договором позики не вчинив, що підтверджується наявністю оригіналу вказаної розписки у позикодавця.
Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст.11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст.3 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, а також інших актів цивільного законодавства, а в разі відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між сторонами 17.12.2019 склалися правовідносини з договору позики на суму 60 000 грн, однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та не повернув вказану суму позики в повному обсязі у строк, визначений зазначеним договором.
Водночас, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт укладення між сторонами договору позики та існування між сторонами правовідносин за договором позики від 17.12.2019 на суму 12 000 грн, виходячи з наступного.
Позивач в судовому засіданні зазначив, що в день укладення договору позики від 17.12.2019 та передачі відповідачу 60 000 грн., відповідач попросив у нього в борг ще 12 000 грн, на що позивач погодився та додатково передав йому вказану суму грошей. Така дія була засвідчена ОСОБА_2 письмовою розпискою на звороті договору позики від 17.12.2019. Позивач вважає, що така розписка відповідача є підтвердженням отримання останнім у позику додаткових грошових коштів в сумі 12 000 грн.
Разом з цим, відповідно до буквального змісту розписки ОСОБА_2 на звороті договору позики, 17.12.2019 він отримав грошові кошти в сумі 12 000 грн в повному обсязі.
Отже, на звороті вказаного вище договору позики 17.12.2019 ОСОБА_2 склав документ без назви, в якому факт отримання коштів в сумі 12 000 грн саме від позивача не зазначено, зміст цього запису не містить відомостей про передачу позивачем відповідачу вказаних грошових коштів. Зі змісту цієї розписки також не встановлено й обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу у визначений строк. Підпис позивача у даному документі також відсутній.
При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до п.8.1 договору позики від 17.12.2019 будь-які зміни й доповнення до даного договору дійсні, за умови, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані сторонами або належно уповноваженими на те представниками сторін.
В свою чергу, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За таких обставин суд дійшов висновку, що зміст розписки відповідача від 17.12.2019, зробленої на зворотньому боці договору позики від 17.12.2019, не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем у відповідності до ст.1046 ЦК України та не підтверджує факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів в розмірі 12 000 грн, а тому не підтверджує факту укладення між сторонами договору позики та існування між сторонами правовідносин за договором позики на суму 12 000 грн.
Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 12 000 грн, стягнувши основний борг за договором позики від 17.12.2019 в сумі 60 000 грн.
Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, відповідно до ст.625 ЦК України позивач також просив стягнути з відповідача інфляційні збитки та 3% річних.
Так, відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики від 17.12.2019, згідно з яким йому надано в борг грошові кошти в сумі 60 000 грн.
Позивачем надано власний розрахунок сум втрат від інфляції та 3% річних. Однак, оскільки такий розрахунок проведений позивачем на суму невиконаного відповідачем зобов`язання основного боргу в розмірі 72 000 грн, а судом встановлений розмір грошового зобов`язання в сумі 60 000 грн, тому судом проведено власний розрахунок таких сум за період та за формулою, використаною позивачем, які суд визнає такими, що відповідають нормам законодавства та матеріалам справи.
Таким чином, загальний розмір 3% річних за період з 18.12.2020 до 15.12.2023 становить 5 390 грн, а загальний розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2021 до 15.12.2023 становить 27 207 грн 60 коп.
З огляду на викладене, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума боргу в розмірі 92 597 грн 60 коп, яка складається із: заборгованості за договором позики від 17.12.2019 в сумі 60 000 грн, 3% річних в сумі 5 390 грн, втрат від інфляції в сумі 27 207 грн 60 коп.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 009 грн 29 коп.
Керуючись ст.11, 202, 207, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 625, 638, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 273, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.12.2019 в сумі 92 597 (дев`яносто дві тисячі п`ятсот дев`яносто сім) грн 60 коп, яка складається із: основного боргу в сумі 60 000 грн, 3% річних в сумі 5 390 грн, втрат від інфляції в сумі 27 207 грн 60 коп.
У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 009 (одна тисяча дев`ять) грн 29 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Повний текст рішення суду складено 26.07.2024.
Суддя Знам`янського міськрайонного суду
Кіровоградської області О.В. Савельєва