Справа № 368/851/24
Провадження № 2/368/571/24
Рішення

(коротке)

іменем України

"21" червня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на нерухоме майно, зняття арешту з нерухомого майна, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду з даним позовом почислаючись на те, що вона є власником 73/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - на підставі договору про поділ спадщини від 29.04.2024 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. за реєстровим №1-284, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №1-283.

Також Позивачка є власником 27/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №128/2021.5

Власником інших 27/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №128/2021.

Позивач і Відповідач зареєстрували своє право власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру прав, індексні номери витягів 376344039 та 376343428 від 29.04.2024 року відповідно.

Отже, Позивач і Відповідач є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони дійшли згоди щодо передачі Відповідачем на користь Позивача права власності на 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Втім, виявилося, що на даний час це зробити неможливо, оскільки щодо усього рухомого і нерухомого майна Відповідача накладено арешт.

На підставі постанови Кагарлицького районного суду Київської області у справі №3-4929 від 02.12.2008 року щодо ОСОБА_2 було зареєстровано виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з Відповідача на користь держави штрафу в розмірі 17,00 гривень.

У виконавчому провадженні НОМЕР_1 на підставі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно Відповідача 16.03.2010 року на підставі постанови про арешт майна боржника №АА 898915 від 07.12.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9624730.

На даний час вищевказане виконавче провадження знищене за строком зберігання та вчинення будь-яких дій державним виконавцем в рамках завершеного виконавчого провадження не є можливим. Тобто, наразі щодо майна Відповідача, у тому числі щодо 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , існує арешт.

На даний час зняти арешт з рухомого та нерухомого майна Відповідача, який було накладено багато років тому згідно з постановою про арешт майна боржника №АА 898915 від 07.12.2009 року можливо лише в судовому порядку.

Отже, Позивач просить визнання за нею право власності на спірне майно - частину будинку та зняти з нього арешт.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримали та просила суд його задоволити, поскільки частка відповдача в будинку є незначною, то вони дійшли згоди про компенсацію нею вартості частки будинку.

Відповідач проти задоволення позову заперечує і суду пояснив, що він згідний щоб весь будинок належав позивачці, а він отримує грошову компенсацію за свою частку. Про те, що накладено арешт на його майно він не знав. Виконавче провадження на сьогоднішній день знищено.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником 73/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - на підставі договору про поділ спадщини від 29.04.2024 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. за реєстровим №1-284, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №1-283.

Також Позивачка є власником 27/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №128/2021.5

Власником інших 27/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. 29.04.2024 року та зареєстрованому в реєстрі за №128/2021.

Позивач і Відповідач зареєстрували своє право власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру прав, індексні номери витягів 376344039 та 376343428 від 29.04.2024 року відповідно.

Отже, Позивач і Відповідач є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується вищевказаними документами.

Поскільки сторони дійшли згоди щодо передачі Відповідачем на користь Позивача права власності на 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із виплатою позивачкою грошової компенсації, то за ОСОБА_1 слід визнати право власності на вказану частину будинку, припинивши право власності відповідача ОСОБА_2 .

Втім, виявилося, що на даний час це зробити неможливо, оскільки щодо усього рухомого і нерухомого майна Відповідача накладено арешт.

На підставі постанови Кагарлицького районного суду Київської області у справі №3-4929 від 02.12.2008 року щодо ОСОБА_2 було зареєстровано виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з Відповідача на користь держави штрафу в розмірі 17,00 гривень.

У виконавчому провадженні НОМЕР_1 на підставі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно Відповідача 16.03.2010 року на підставі постанови про арешт майна боржника №АА 898915 від 07.12.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9624730.

На даний час вищевказане виконавче провадження знищене за строком зберігання та вчинення будь-яких дій державним виконавцем в рамках завершеного виконавчого провадження не є можливим. Тобто, наразі щодо майна Відповідача, у тому числі щодо 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , існує арешт.

Вищевказане підтверджується листом Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 01.05.2024 року №23307.

На даний час зняти арешт з рухомого та нерухомого майна Відповідача, який було накладено багато років тому згідно з постановою про арешт майна боржника №АА 898915 від 07.12.2009 року можливо лише в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Підстави набуття права власності регламентовані статтею 328 Цивільного кодексу України, якою визначено, що право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Пунктом 9 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» встановлено, що підставою для державної реєстрації прав, зокрема, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - у редакції, чинній на момент реєстрації арешту майна), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції (далі - державні виконавці).

В силу положень частини першої статті 38 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, вищевказаними положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття (скасування) арешту майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження. Натомість виконавче провадження, у якому було накладено арешт майно Відповідача було завершено без вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна, через що на 27/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 також існує арешт, через який Позивач не може оформити у власність вказане нерухоме майно.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи та реалізації вказаного арештованого майна. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 818/337/17.

Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник в інтересах якого накладено арешт

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Системний аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вже зазначалося, виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на спірне нерухоме майно, яке на даний час зареєстроване за Відповідачем, поза всяким сумнівом, давно завершене та знищене за строком зберігання. Отже, відновлення виконавчого провадження неможливе, тоді як в силу вимог закону накладений арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження і не інакше.

Разом з тим, законні права та інтереси Позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, порушуються наявністю обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 9624730.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили.

З огляду на викладене, наявність чинного арешту на 27/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , поза всяким сумнівом, порушує законні права та інтереси Позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 висловлено правовий висновок про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відтак, зважаючи на зазначені вище обставини та становище, в якому опинилася Позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту нерухомого майна, накладеного в рамках завершеного та знищеного виконавчого провадження, слід дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів Позивача у цьому випадку є скасування арешту з 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У зв`язку з наведеним, а також тим, що законом не визначено іншого порядку захисту порушеного права особи за таких обставин, за Позивачкою слід визнати право власності на 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності відповідача на вказане майно та зняти арешту з вищевказаного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України,ст. 16,182, 319, 328, 331, ст.1, 2, 37, 38 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 2, 4, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд,-

В и р і ш и в :

Позовну заяву задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 27/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зняти арешт з нерухомого майна, накладений постановою про арешт майна боржника №АА 898915 від 07.12.2009 року, в тому числі арешт з 27/200 частин житлового будинку, що належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 9624730.

Рішення набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Суддя : Т.Є.Іванюта