КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8215/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Справа № 367/10694/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2024 року, постановлену у складі судді Лещенко О.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності їй правовстановлюючого документу - диплому,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення: факту належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документу, а саме - диплому серії НОМЕР_1 з відзнакою, виданого 27.06.1990 року середнім професійно-технічним училищем № 67 м. Донецька на ім`я ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 94 від 22.02.2023 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності. Така відмова обґрунтована тим, що до трудового стажу не враховано період навчання з 01.09.1989 по 27.06.1990 згідно з дипломом серії НОМЕР_1 , оскільки у дипломі зазначено прізвище « ОСОБА_3 », в той час як дошлюбне прізвище заявника було « ОСОБА_4 » та не відповідає прізвищу в дипломі.

Встановлення даного факту заявнику потрібно для зарахування періоду навчання з 01.09.1989 року по 27.06.1990 року до страхового стажу і подальшого призначення пенсії.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2024 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідно до п. 1 розділу V Порядку замовлення, виготовлення, видачі та обліку документів про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 02.04.2015 № 387 дублікат документа виготовляє заклад освіти у разі зміни прізвища, імені, по батькові (за наявності), у зв`язку зі зміною (корекцією) статевої належності особи, на ім`я якої було видано документ.

Зазначає, що в даному випадку п. 1 розділу V Порядку замовлення, виготовлення, видачі та обліку документів про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 02.04.2015 № 387, не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки у скаржника наявний оригінал диплому НОМЕР_1 з відзнакою, виданий 27.06.1990 року середнім професійно-технічним училищем № 67 м. Донецька на ім`я ОСОБА_5 , але зроблена помилка в прізвищі - не ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 . Зазначає, що диплом ОСОБА_1 виданий 27.06.1990 року середнім професійно-технічним училищем № 67 м. Донецька, а тому виготовлення дублікату диплому з Єдиній державній електронній базі з питань освіти закладів вищої освіти (ЄДЕБО) є неможливим, оскільки такі дані за 1990 рік в ній не містяться.

Вказує, що посилання суду на те, що справа відноситься до юрисдикції адміністративного суду є помилковим, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства, а тому заява ОСОБА_1 повинна розглядатися в Ірпінському міському суді Київської області, як суду загальної юрисдикції.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, чинним на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту належності їй диплому, передбачено позасудовий порядок встановлення цього факту шляхом видачі закладом освіти (правонаступником закладу освіти) дублікату диплома із зміненим прізвищем, а рішення (дії/бездіяльність) органу управління освіти про відмову у визначенні закладу освіти, який має виготовити та видати заявнику дублікат диплома, або відмова закладу освіти у видачі дублікату документа підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції посилався на те, що заявник звернувся до суду з проханням встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності ОСОБА_1 диплому серії НОМЕР_1 , що необхідно заявнику для вирішення спору із Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області стосовно наявності підстав для зарахування до періоду страхового (трудового) стажу періоду його навчання з 01.09.1989 до 27.06.1990 та нарахування пенсії по інвалідності з урахуванням цього періоду.

Суд першої інстанції вважав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим, та дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. (ч.2 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зазначене положення процесуального закону застосовується судом у разі звернення з вимогами, які не відносяться до предметної юрисдикції загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення частинами першою, другою статті 315 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17).

Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту належності ОСОБА_1 диплому серії НОМЕР_1 з відзнакою, виданого 27.06.1990 року середнім професійно-технічним училищем № 67 м. Донецька на ім`я ОСОБА_2 для зарахування періоду навчання з 01.09.1989 року по 27.06.1990 року до страхового стажу і подальшого призначення пенсії. Факт неправильного зазначення прізвища заявниці перешкоджає їй отримати пенсію. Свої вимоги заявник обумовлює необхідністю встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку ст.315 ЦПК.

Отже, від встановлення факту належності ОСОБА_1 диплому залежить виникнення у неї права на пенсійне забезпечення.

З поданих до заяви документів вбачається, що ОСОБА_1 зверталась в позасудовому порядку до Міністерства освіти та науки стосовно розбіжності в зазначенні прізвища в дипломі про освіту з паспортними даними.

Листом Міністерства освіти та науки від 11 грудня 2023 року повідомлено, що довідка про період навчання в СПТУ № 67 м. Донецька може бути надана лише закладом освіти, його правонаступником або архівною установою, до якої були здані відповідні документи. У зв`язку з тим, що заклади освіти міста Донецька з 2014 року розташовані на тимчасово окупованій території і не вбачається можливим перевірити запитувану інформацію, заявнику рекомендовано звернутись до суду.

Рішенням Головного правлення Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, а саме не зараховано до страхового стажу період навчання з 01 вересня 1989 року по 27 червня 1990 року, згідно диплому серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_5 , оскільки дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » не відповідає прізвищу в свідоцтві про одруження « ОСОБА_6 ».

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61 - 13847св20) зазначено, що «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. У пункті 26 Порядку визначено, що якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку».

3 урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту належності їй диплому, в якому дошлюбне прізвище не відповідає прізвищу в дипломі , за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України.

Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_1 як в обґрунтуванні заяви, так і в прохальній частині не просила встановити факт наявності страхового стажу або факт наявності у неї права на пенсію, вона не оскаржує дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а просила встановити саме факт належності їй правовстановлюючих документів - диплому, що викликає юридичні наслідки, зокрема, виникнення права на зарахування періоду навчання до страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності, що відповідає положенням частини 1 статті 315 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, оскільки заявник просить встановити факт належності саме їй диплому у зв`язку з відмінностями у написанні її дошлюбного прізвища, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно посилався на Порядок замовлення, виготовлення, видачі та обліку документів про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 02.04.2015 № 387, яким передбачено можливість видачі дублікату диплому, адже оригінал диплому серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_5 , факт належності якого просить встановити заявник, не втрачено.

За таких обставин суд першої інстанції залишив поза увагою, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України та дійшов помилкового висновку про наявність публічно-правового спору, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та безпідставно відмовив у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального права, тому існують підстави для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.