КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Київ

справа № 761/27344/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва 09 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж.І., повний текст рішення складено 09 квітня 2024 року у справі позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь:

3% річних у розмірі 43353,03 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року;

інфляційні втрати у розмірі 105234,63 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києвавід 01 листопада 2010 року у справі №2-14840/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ«Фінростбанк» 482327,55 грн.

Вказував, що правовідносини, що були предметом судового розгляду у справі №2-14840/2010 витікали з кредитного договору №1/00091 від 20 травня 2007 року.

Зазначав, що 26березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк» та нимукладено договір №64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за змістом якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набував у обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до ОСОБА_1 за кредитним договором №1/00091 від 20травня 2007року.

Вказував, що вінсплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти в порядку пункту 4.1 договору до моменту набуття чинності договором у розмірі 152265,58 грн., що підтверджується квитанцією про оплату №27021695 від 12 березня 2019року.

Ухвалою Шевченківського районного суду містаКиєва від 20 вересня 2019 року у справі №761/28207/19 замінено сторону стягувача у виконавчому листі Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2011 року по цивільній справі №2-14840/10 за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу ПАТ«Фінростбанк» на його правонаступника ОСОБА_3 .

Посилався на те, що з виконавчого листа №2-14840/10 від 12листопада 2010року, виданого Шевченківським районним судом містаКиєва, боржником за яким є ОСОБА_1 , вбачається, що 17 вересня 2012 року виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа було завершено 04 серпня 2014 року. За вищевказаним виконавчим листом було стягнуто 1066,74 грн.

Залишок заборгованості ОСОБА_1 , яка виникла з кредитного договору та підтвердилась рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року у справі №2-4840/2010, після примусових стягнень становить 481260,81 грн.

Вказував, що вдобровільному порядку рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01листопада 2010 року у справі №2-14840/2010 не виконувалось, жодних платежів на адресу стягувача не надходило.

З моменту набрання законної сили судовим рішенням про стягнення боргу відповідач безпідставно користується грошовими коштами в сумі 481260,81 грн., а тому повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних, а останній, як правонаступник, обґрунтовано вимагає стягнення цих коштів.

Посилаючись на вимоги ст.625 ЦК України, позивач, як правонаступник ПАТ «Фінростбанк» вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 09 квітня 2024 рокупозов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 105234,63 грн., 3% річних в сумі 43353,03 грн. та судові витрати в розмірі 1485,88 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не застосував усталену практику щодо застосування строків позовної давності давності та невірно визначив період нарахування інфляційних втрати та 3%річних.

Вказувала, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК Українизастосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки і обмежується останніми трьома роками, які передували подачітакого позову.

Зазначала, що суд першої інстанції не врахуваввисновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 ЦКУкраїни.

05 липня 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував на те, що враховуючи, що оскільки з 24 лютого 2022 року строк позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України було продовжено, а відтак позивачем правильно проведено розрахунок заборгованості за період останніх трьох років, які передували 24 лютого 2022 року, а саме: з 23лютого 2019 року по 23лютого 2022 року.Зазначав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08листопада 2023 року було вкотре підтверджено сталу позицію Верховного Суду щодо того, що відступлення праввимоги на користь фізичної особи можливо у випадку, коли попередній кредитор перебуває у стані ліквідації. Вказував на те, що попередній кредитор ОСОБА_1 - ПАТ«Фінростбанк» станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги з ОСОБА_3 від 26 березня 2019 року, перебував у стані ліквідації.

08 липня 2024 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшли пояснення, в яких остання вказувана на те, що до нового кредитора не переходить права на нарахування процентів за корситування боржником кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржника, що надані банку відповідно до умов основого договору.

09 липня 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2007 року між ТОВ«Фінростбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1/00091, за умовами якого банк відкрив позичальнику відзивну поновлювальну мультивалютну кредитну лінію, що надалі іменується «кредит», на споживчі цілі з лімітом кредитування у розмірі 176750 грн. строком з 20квітня 2007 року до 18квітня 2008року.

17 травня 2007 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №1/00091, за змістом пункту 1 якої розмір кредиту був збільшений до 505000 грн., а строк кредитування продовжений до 18 квітня 2008року.

Рішенням Шевченківського районного суду містаКиєва від 01 листопада 2010 року у справі №2-14840/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ«Фінростбанк» заборгованість у розмірі 482327,55 грн.

На виконання вказаного рішення суду 16 лютого 2011 року було видано виконавчий лист.

Таким чином, на сьогоднішній день стягнення заборгованості за кредитним договором здійснюється вже на підставі вказаного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року, а не на підставі кредитного договору.

26 березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк» та ОСОБА_3 укладено договір №64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за змістом якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до ОСОБА_1 за кредитним договором №1/00091 від 20 травня 2007 року.

ОСОБА_3 сплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти в порядку пункту 4.1 договору №64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до моменту набуття чинності договором у розмірі 152265,58 грн., що підтверджується квитанцією про оплату №27021695 від 12 березня 2019 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду містаКиєва від 20 вересня 2019 року у справі №761/28207/19 замінено сторону стягувача у виконавчому листі Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2011 року по цивільній справі №2-14840/10 за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу ПАТ«Фінростбанк» на його правонаступника ОСОБА_3 .

Отже, новим кредитором відносно ОСОБА_1 став ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 01 листопада 2010 року у справі №2-14840/2010 відповідачем у добровільному порядку не виконано, а відтак посилаючись на ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за невиконання рішення суду за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року з загальної суми заборгованості у розмірі 481260,81 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції вказував на те, що відповідно до ст.262 ЦК України зміна кредитора у зобов`язання не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Вважає, що у кредитора ПАТ «Фінростбанк» та його правонаступника - ОСОБА_3 право вимоги виникло з дня коли рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року набрало законної сили, а тому на момент пред`явлення позовної заяви, у позивача сплив строк позовної давності для звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Невиконання боржником грошового зобов'язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрта передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

А відтак, посилання відповідача на те, що у кредитора ПАТ «Фінростбанк» та його правонаступника - ОСОБА_3 право вимоги виникло з дня коли рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року набрало законної сили, а тому на момент пред`явлення позовної заяви, у позивача сплив строк позовної давності для звернення до суду, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не впливає на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки рішення суду, яким стягнуто заборгованість з відповідачазалишається чинним та не виконаним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановівід 08 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 (провадження №14-55цс22) наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з раніше викладеним у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

З урахуванням наведеного, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб є можливим за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Аналогічна позиція міститься і у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справах №369/12596/19, №761/5658/18.

Згідно відомостей Національного банку України, які є загальнодоступними16 жовтня 2014 року було прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Фінростбанк».

Таким чином, на момент укладення 26 березня 2019 року договору №64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги між ПАТ «Фінростбанк» та ОСОБА_3 були наявні правові підстави для укладення такого договору між фінансовою установою та фізичною особою, оскільки первісний кредитор-банка ПАТ «Фінростбанк» перебував в стані ліквідації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач станом на дату звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом, мав невиконане грошове зобов`язання перед ПАТ «Фінростбанк», що встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року у справі №2-14840/2010.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання.

Відповідач не надав доказів на підтвердження виконання ним грошового зобов`язання встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 листопада 2010 року у справі №2-14840/2010.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

З розрахунків наданих позивачем вбачається, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, враховуючи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

В Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє до цього часу.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) *Q/DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

А відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, наданих позивачем, оскільки він відповідає вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував усталену практику щодо застосування строків позовної давності давності та невірно визначив період нарахування інфляційних втрати та 3%річних, колегія суддів відхиляє, оскільки запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтями 257, 258 ЦК України на строк дії такого карантину.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач звернувся з позовом до суду 26 липня 2023 року, позовні вимоги заявлені за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року. В період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. За таких обставин позивачем трирічний строк позовної давності не пропущений.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: