РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/5718/24

Номер провадження 2/495/3308/2024

08 липня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Савицького С.І.,

при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 36 цивільну справу у м. Білгород-Дністровському за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась 19 червня 2024 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, згідно якого позивачка просить: визнати за нею право власності на житловий будинок № літ. «О» по АДРЕСА_1 , загальною площею 36,60 кв.м, житловою площею 17,00 кв.м..

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона в 2015 році за власні кошти придбала будівельні матеріали, з яких збудувала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 21.07.2015 року № 164 вищезазначеному житловому будинку літ. «О» загальною площею 36,60 кв.м, житловою площею 17,00 кв.м надана окрема адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради вулиця «Московська» була перейменована у вулицю «Сергія Файнблата».

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 було побудовано житловий будинок без відповідного проекту забудови, то під час виготовлення технічного паспорту спеціалістами КП «Білгород-Дністровське БТІ» було зазначено, що приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, що є складовими частинами житлового будинку відносяться до об`єктів самочинного будівництва.

В 2015 році позивачка ОСОБА_1 звернулась до ПФ «Малахіт» та експертом даного підприємства ОСОБА_3 , яка має кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 003003 відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури було складено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій об`єкта, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку за результатами проведення технічного обстеження житлового будинку літ. «О» по АДРЕСА_1 , встановлено його відповідність вимогам надійності і можливість його безпечної експлуатації. Данні об`єкти відповідають всім вимогам ДБН 360-92**. «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», ДержСан ПіН 239, Сан ПіН 2152».

Оскільки в позасудовому порядку зареєструвати право власності на зазначений вище житловий будинок позивачка ОСОБА_1 не має можливості, вона змушена звертатися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, проте адвокат Каланжов В.І., який діє в її інтересах, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 в 2015 році за власні кошти придбала будівельні матеріали, з яких збудувала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 21.07.2015 року № 164 вищезазначеному житловому будинку літ. «О» загальною площею 36,60 кв.м, житловою площею 17,00 кв.м надана окрема адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради вулиця «Московська» була перейменована у вулицю «Сергія Файнблата».

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 було побудовано житловий будинок без відповідного проекту забудови, то під час виготовлення технічного паспорту спеціалістами КП «Білгород-Дністровське БТІ» було зазначено, що приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, що є складовими частинами житлового будинку відносяться до об`єктів самочинного будівництва.

В 2015 році позивачка ОСОБА_1 звернулась до ПФ «Малахіт» та експертом даного підприємства ОСОБА_3 , яка має кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 003003 відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури було складено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій об`єкта, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку за результатами проведення технічного обстеження житлового будинку літ. «О» по АДРЕСА_1 , встановлено його відповідність вимогам надійності і можливість його безпечної експлуатації. Данні об`єкти відповідаютьвсім вимогам ДБН 360-92**. «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», ДержСан ПіН 239, Сан ПіН 2152».

Власник сусіднього будинку та користувач земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок - відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 41 Основного Закону та ч. 1 ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Частиною 2 вказаної статті чітко передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак, в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, частиною 5 цієї статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З вказаної правової норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (ч. 4 ст. 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Позивач у спорах про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинен довести обставини, що складають фактичну підставу такого позову: наявність права позивача на земельну ділянку, на якій збудоване спірне майно; наявність самочинно збудованого майна; відповідність самочинно збудованого нерухомого майна будівельним нормам і правилам; наявність згоди власника земельної ділянки на будівництво нерухомого майна (у випадку, якщо земельна ділянка належить позивачу на праві користування).

У свою чергу, задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинно ґрунтуватися на підтвердженій відповідними доказами сукупності обставин: позивач має право власності або право користування земельної ділянки; власник земельної ділянки надав позивачу дозвіл на будівництво спірного нерухомого майна і не заперечує проти визнання права власності на самочинно збудоване на його земельній ділянці нерухоме майно; самочинно збудоване майно, що є предметом спору, відповідає будівельним нормам і правилам та придатне для експлуатації за призначенням; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не порушує прав інших осіб.

Правова конструкція передбачена ст. 376 ЦК України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. То ж при застосуванні статті 376 ЦК України, статті 331 та 392 цього Кодексу не застосовуються.

Вказаний висновок відображено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 11/384-06, відтак відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує такий при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: - про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; - про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; - про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; - про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; - про стягнення витрат, пов`язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що збудований позивачкою будинок відповідає будівельним нормам і правилам та придатний для експлуатації за призначенням, визнання права власності не порушує права інших осіб, тому позовна заява може бути задоволена судом.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.13, 41, 55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 9-13,76-83, 95, 128-131, 133, 141, 211, 223, 247, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352-354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 376 Цивільного кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на

житловий будинок № літ. «О» по АДРЕСА_1 , загальною площею 36,60 кв.м, житловою площею 17,00 кв.м..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Савицький С.І.