ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2024 року м. Кропивницький

справа № 405/6620/22

провадження № 22-ц/4809/1228/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Управління освіти Кропивницької міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2024 року у складі судді Драного В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління освіти Кропивницької міської ради та з урахуванням уточнень просила:

-визнати незаконним та скасувати наказ Управління освіти Кропивницької міської ради за № 201-к від 03 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту»;

-поновити її на посаді директора Комунального закладу «Ліцей «Нова українська школа» Кропивницької міської ради;

-стягнути з Управління освіти Кропивницької міської ради () на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 1 032,01 грн/день з моменту звільнення з 03.11.2022 по 16.11.2023, тобто за 268 діб, в розмірі 276 578,68 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 05.04.2004 ОСОБА_1 працювала директором загальноосвітньої школи № 26 в м. Кропивницькому на умовах безстрокового трудового договору, а із 01.07.2020 трудові відносини з позивачем були продовжені на умовах контракту.

03.11.2022 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту», у зв`язку із притягненням її до кримінальної відповідальності вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, а саме засудження до позбавлення волі з випробуванням.

ОСОБА_1 зазначала, що дане правопорушення було вчинено нею з необережності, обтяжуючі вину обставини відсутні, при цьому, судом було враховано наявність пом`якшуючих обставин при визначенні виду і розміру покарання.

Позивач вважала, що при її звільненні роботодавцем неправильно застосовано положення КЗпП України, оскільки притягнення працівника до кримінальної відповідальності, як підстава для звільнення, передбачено п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не п. 9 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу.

Крім того, ЗУ «Про повну загальну середню освіту» набрав чинності 18.03.2020, тобто в момент, коли позивач працювала директором школи на умовах безстрокового трудового договору та її трудові відносини повинні регламентувалися саме КЗпП України.

ЗУ «Про повну загальну середню освіту» не має зворотньої сили дії в часі, а тому не повинен поширюватися на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, при цьому, засудження до позбавлення волі з випробуванням не позбавляє засудженого продовжувати роботу по трудовому договору.

Крім того, при конкуренції загальної норми (КЗпП України) та спеціальної норми (ЗУ «Про повну загальну середню освіту»), необхідно керуватися саме загальною нормою.

За таких обставин, ОСОБА_1 вважала своє звільнення незаконним, як наслідок, звернулась до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти Кропивницької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач станом на дату винесення оскаржуваного наказу мала судимість за вчинення злочину, а тому в силу вимог ЗУ «Про повну загальну середню освіту» не могла обіймати посаду керівника закладу загальної середньої освіти.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Наказ про звільнення позивача є незаконним, ОСОБА_1 звільнено із займаної посди без належних для цього підстав, а суд першої інстанції у своєму рішенні послався на норму закону, яка не підлягала застосуванню.

Для звільнення у зв`язку із набранням законної сили вироку суду за скоєння кримінального правопорушення у КЗпП України передбачена спеціальна норма п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що помилково було не взято до уваги судом першої інстанції.

Пункт 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» застосований до позивача всупереч приписів законодавства, адже до прийняття зазначеного закону ОСОБА_1 працювала на умовах безстрокового трудового договору і відповідно трудові відносини з відповідачем повинні регламентуватися КЗпП України. ЗУ «Про повну загальну середню освіту» не має зворотної дії в часі, а тому не повинен поширюватися на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ні бездоганну працю позивача на посаді на протязі майже 18 років, ні сумлінне виконання нею своїх професійних обов`язків.

Крім того, суд першої інстанції врахував той факт, що кримінальне правопорушеня, за яке ОСОБА_1 засуджено, є необережним, скоєне внаслідок порушення вперше позивачем Правил дорожнього руху України, а також щире каяття позивача.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Комякова О. Д. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник Управління освіти Кропивницької міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Від начальника Управління освіти Кропивницької міської ради Костенко Л. Д. надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з відсутністю представника і неможливістю його заміни.

При цьому, посилаючись на неможливість прибути в судове засідання, відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Враховуючи, що представником відповідача не надано доказів на підтвердження обставин, викладених в клопотанні про перенесення розгляду справи, його явка в судове засідання не є обв`язковою, та, зважаючи на межі та строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції (статті 367, 371 ЦПК України), суд не визнає наведені відповідачем причини неявки в судове засідання поважними, а тому клопотання про перенесення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини його неявки суд визнає неповажними, інші підстави для відкладення розгляду справи відсутні, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 05.04.2004 була призначена на посаду директора ЗОШ № 26 м. Кіровограда (КЗ «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізований загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів № 26 дошкільний навчальний заклад дитячий юнацький центр «Зорецвіт» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області») на умовах контракту.

З 03.01.2006 трудові відносини з ОСОБА_1 продовжено на невизначений строк, а з 01.07.2020 трудові відносини продовджено на умовах контракту.

Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2022 в кримінальній справі № 405/6674/20, який залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 19.10.2022, та який набрав законної сили 19.10.2022, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням на три роки, зобов`язавши її повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою, спрямовані на активізацію процесу мотиваційної діяльності, спрямованої на попередження вчинення повторних кримінальних правопорушень.

ОСОБА_1 04.09.2020 близько 07:55 год, керуючи т/з Nissan Juke реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась у світлу пору доби по вул. Євгена Чикаленка зі сторони вулиці Шевченка в напрямку вулиці Чорновола в місті Кропивницький, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по вул. Чикаленка, діючи необережно, проявила злочинну самовпевненість та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, чим грубо порушила вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д), 18.1 ПДР України, а саме не зменшила швидкість керованого нею транспортного засобу для його безпечного проїзду чи не зупинилась, щоб дати дорогу пішоходам та допустила наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка переходила проїзну частину в межах пішохідного переходу, в результаті чого пішоходу були завдані тяжкі тілесні ушкодження, які мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті ОСОБА_2

03.11.2022 наказом начальника Управління освіти Кропивницької міської ради № 201-к «Про звільнення ОСОБА_1 » директора КЗ «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізований загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів № 26 дошкільний навчальний заклад дитячий юнацький центр «Зорецвіт» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» у зв`язку із наявністю у неї судимості згідно вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2022 в кримінальній справі № 405/6674/20, який набрав законної сили 19.10.2022.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру.

Стаття 15 ЦК України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

При цьому, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗп України).

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках;

8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом;

8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою;

8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим;

8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» не може обіймати посаду керівника закладу загальної середньої освіти особа, яка має судимість за вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Кримінального кодексу України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Згідно ч. 1 ст. 532 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (ч. 2 ст. 532 КПК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про недопустимість особи, яка має судимість, займати посаду керівника закладу загальної середньої освіти, а тому у випадку ящо особа, яка займає відповідну посаду, вироком суду визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення з призначенням відповідного покарання, вона підлягає звільненню із займаної посади у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту».

Матерілалами справи підтверджується, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 працювала на посаді директора Комунального закладу «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізований загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів № 26 дошкільний навчальний заклад дитячий юнацький цент р «Зорецвіт» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» на умовах контракту (а. с. 21-23).

Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року, у справі № 405/6674/20 ОСОБА_1 визно винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням на три роки, зобов`язавши її повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою, спрямовані на активізацію процесу мотиваційної діяльності, спрямованої на попередження вчинення повторних кримінальних правопорушень.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування основного покарання ОСОБА_1 зараховано час її попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 04 вересня 2020 року по 07 вересня 2020 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В силу ч. 4 ст. 72 КК України призначено ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на три роки виконувати самостійно (а. с. 7-19).

Згідно копії наказу Начальника управління освіти Кропивницької міської ради Костенко Л. Д. від 03 листопада 2022 року № 201-к ОСОБА_1 директора Комунального закладу «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізований загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів № 26 дошкільний навчальний заклад дитячий юнацький центр «Зорецвіт» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» звільнено із займаної посади 03 листопада 2022 року, враховуючи вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда по справі № 405/6674/20 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» (а. с. 20).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що з 19 жовтня 2022 року, тобто з дня набрання законної сили вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2022 року у справі № 405/6674/20, ОСОБА_1 визнається такою, що має судимість.

Даних про погашення судимості позивача чи її зняття матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи імперативну норму ЗУ «Про повну загальну середню освіту», яка забороняє особі, яка має судимість, перебувати на посаді керівника закладу загальної середньої освіти, а також можливість припинення трудових відносин на підставі відсилочної норми п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 03 листопада 2022 року № 201-к відбулось у відповідності норм, які регулюють спірні правовідносини.

З огляду на викладене, встановивши, що позивач дійсно має судимість за вчинення злочину, та, відповідно, не могла обіймати посаду керівника закладу загальної середньої освіти станом на день винесення оскаржуваного наказу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що для звільнення у зв`язку із набранням законної сили вироку суду за скоєння кримінального правопорушення у КЗпП України передбачена спеціальна норма п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якої передбачено, що набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, є підставою для припинення трудового договору, з огляду на те, що ОСОБА_1 вироком суду була звільнена від відбування покарання з випробуванням, що виключає застосування п. 7 ст. 36 КЗпП України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що пункт 2 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» застосований до неї всупереч приписів законодавства є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм, що регулюють спірні правовідносини.

Не заслуговують на увагу суду посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано її бездоганну працю, досвід роботи, сумлінне виконання професійних обов`язків, а також той факт, що кримінальне правопорушеня є необережним та скоєне позивачем вперше, огляду на те, що п. 2 ч. 2 ст. 38 КЗпП України чітко визначає неможливість особи обіймати посаду кревіника закладу загальної середньої освіти у випадку наявності судимості за вчинення злочину без будь-яких застережнь та пом`якшуючих обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26.07.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко