Справа № 372/2467/23
Провадження № 2-139/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Тиханського О.Б.,

за участю секретаря: Клименко В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Обухівського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_5 , в якому просить поділити спільно нажите майно наступним чином: - визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0199, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер :04:004:0200, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0206, адреса: АДРЕСА_2 ;

- недобудований житловий будинок (будівельні матеріали) площею 845 кв.м., що розміщено на трьох земельних ділянках та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- 100% частки статутного капіталу ТОВ «СІС».

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на:

-трикімнатну квартиру загальною площею 79,90 кв.м., житловою площею 59,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-двокімнатну квартиру загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різницю вартості її частки в спільній сумісній власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з липня 1995 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі сторін народилась дитина ОСОБА_6 . Спільна дитини проживає разом з відповідачкою та перебуває на її утриманні. 20.07.2022 року рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу сторонами було придбано трикімнатну квартиру загальною площею 79,90 кв.м., житловою площею 59,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , недобудований житловий будинок (будівельні матеріали) площею 845 кв.м., що розміщено на трьох земельних ділянках та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , автомобіль марки Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , титульним власником вказаного майна є відповідач. Також придбано нежитлове приміщення №28 у жилому будинку, літера «А», загальною площею 45,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . Вказане майно перебуває у власності ТОВ «СІС». Учасниками ТОВ «СІС» є позивач та відповідач по 50 % частки. Вказане майно не було придбано за особисті кошти будь-кого із подружжя, а також за кошти від продажу особистої приватної власності одного з подружжя. Все вищезазначене майно було придбано за спільні кошти подружжя.

Обґрунтовуючи відступлення від рівності часток у спільному майні, позивач зазначає, що запропонований варіант поділу спільної сумісної власності та обраний спосіб захисту є справедливим, як по відношенню до позивача так і по відношенню до відповідача, та не суперечить закріпленому в законі принципу рівності часток. У зв`язку з відмовою відповідачки у добровільному порядку вирішити питання визначення часток у спірному майні позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 05.06.2023 року відкрито провадження у цивільній справі та розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

13.07.2023 відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, в якому остання не погоджується з позовною заявою частково та запропоновано виділити в натурі та визнати право особистої приватної власності на майно за позивачем ОСОБА_3 : - 100% частки статутного капіталу ТОВ «СІС»; - земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0199, адреса: АДРЕСА_1 з розташованою на неї окремою будівлею на яку ще не отримано право власності; - автомобіль марки BMV 530 XI, державний номерний знак НОМЕР_2 . За відповідачем визнати право особистої приватної власності на майно: - земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер :04:004:0200, адреса: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0206, адреса: АДРЕСА_2 , земельні ділянки не можуть буди поділеними у зв`язку з розташованою на них будівлею, на яку ще не отримано право власності; - трикімнатну квартиру загальною площею 79,90 кв.м., житловою площею 59,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; - двокімнатну квартиру загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; - автомобіль марки Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

18.07.2023 на адресу суду ОСОБА_3 подано клопотання про зміну предмету позову та позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої позивач просить суд поділити спільно нажите майно наступним чином: визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0199, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер :04:004:0200, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0206, адреса: АДРЕСА_2 ;

- недобудований житловий будинок (будівельні матеріали) площею 845 кв.м., що розміщено на трьох земельних ділянках та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- 100% частки статутного капіталу ТОВ «СІС».

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на:

-трикімнатну квартиру загальною площею 79,90 кв.м., житловою площею 59,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-двокімнатну квартиру загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різницю вартості її частки в спільній сумісній вартості;

-автомобіль марки BMV 530 XI, державний номерний знак НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різницю вартості її частки в спільній сумісній власності. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з розглядом даної справи.

13.11.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано у АТ КБ «Приватбанк»: виписку по рахунку НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за період з червня 2021 року по дату отримання ухвали. Витребувано у фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_5 ), адреса: АДРЕСА_7 : - завірену копію договору оренди приміщення №1 від 01.02.2021 щодо оренди приміщень за адресою: АДРЕСА_5 та у випадку наявності додатків до договору, змін, додаткових угод та інших догорів оренди вказаного приміщення; - докази належного виконання умов даного договору щодо сплати орендної плати за період з червня 2021 року по дату отримання ухвали; - банківські реквізити ФОП ОСОБА_8 на які здійснювалась сплата орендної плати за період з червня 2021 по дату отримання ухвали.

14.02.2024 на адресу суду ОСОБА_3 подано клопотання про зміну предмету позову та позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої позивач просить суд поділити спільно нажите майно наступним чином: визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0199, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер :04:004:0200, адреса: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0206, адреса: АДРЕСА_2 ;

- недобудований житловий будинок (будівельні матеріали) площею 845 кв.м., що розміщено на трьох земельних ділянках та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- 100% частки статутного капіталу ТОВ «СІС».

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на:

-трикімнатну квартиру загальною площею 79,90 кв.м., житловою площею 59,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-двокімнатну квартиру загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різницю вартості її частки в спільній сумісній вартості;

-автомобіль марки BMV 530 XI, державний номерний знак НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різницю вартості її частки в спільній сумісній власності у розмірі 924 701,13 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з розглядом даної справи.

15.05.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснила, що ОСОБА_3 з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбу. Від даного шлюбу мають сина, який на даний час проживає з відповідачкою. Він намагався врегулювати спір в позасудовому порядку, проте відповідач відмовилась ділити з ним рухоме та нерухоме майно.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснила, що сторони фактично припинили відносини в 2021 році, офіційно шлюбу розірвано в 2022 році. Відповідач не заперечує проти наявності майна, на яке посилається позивач, але має свій варіант поділу. Позивач не звертався ані усно, ані письмово до відповідачки для досудового врегулювання спору. Також суду не подано належних і допустимих доказів на підтвердження вартості вказаного майна.

Вислухавши представника позивача, представника відповідачки, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

29.07.1995 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Світловодської міської Ради народних депутатів Кіровоградської області.

Від подружнього життя сторони мають спільну дитину: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 .

Однією сім`єю сторони прожили до липня 2022 року. З цього часу їхня сім`я розпалась і 20.07.2022 шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2022 у цивільній справі № 757/68297/21-ц.

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - земельна ділянка площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0199, адреса: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1001 га, кадастровий номер :04:004:0200, адреса: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0998 га, кадастровий номер :04:004:0206, адреса: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належать ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки інспектування від 13.04.2023 року виданої ТОВ «Проектно консалтингова група» встановлено, що на трьох земельних ділянках кадастрові номери: :04:004:0199, :04:004:0200, :04:004:0206, знаходяться будівлі та споруди. Також повідомлено, що дозвільні документи на будівлі та споруди та на земельні ділянки не надавались, технічну інвентаризацію та експертне обстеження будівель не проводили в зв`язку обмежуючими умовами.

30.03.2012 року, тобто в період шлюбу, ОСОБА_4 було придбано автомобіль марки «Land Rover Range Rover 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

08.02.2019 року, тобто в період шлюбу, ОСОБА_4 було придбано автомобіль марки BMV 530 XI, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

03 жовтня 2008 року між ОСОБА_9 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) укладено Договір купівлі - продажу квартири за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується копією Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., реєстровий номер 4442.

23 червня 2008 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (продавці) та ОСОБА_4 (покупцем) укладено Договір купівлі - продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується копією Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., реєстровий номер 1199.

01.02.2021 року між ФОП ОСОБА_4 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_7 (орендар) укладено Договір оренди приміщення № 1, відповідно до якого орендодавець зобов`язаний передати орендареві у строкове володіння та користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове користування та володіння приміщення, за адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа приміщення, що орендується: 54 кв.м. Розмір орендної плати складає 20000,00 грн. на місяць, що підтверджується копією Договору оренди та копією акту приймання-передачі.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 367, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Оскільки сторони не домовились про поділ майна у позасудовому порядку спір про поділ такого майна слід вирішити в судовому порядку на підставі наявних у справі доказів.

Доказів технічної можливості реального поділу спірного нерухомого майна між подружжям суду не подано, відповідну правову позицію не конкретизовано і не доведено, тому суд вважає відповідні доводи юридично і технічно неспроможними.

Слід прийняти до уваги, що якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суда України від 21.12.2007 N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Жодна із сторін не вживала заходів для попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації, у конкретизованій і чіткій формі не висловила згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає відсутніми підстави для присудження грошової компенсації одному із подружжя. За таких обставин, при поділі майна слід виходити із можливості визнання ідеальних часток подружжя в спільному майні без його реального поділу.

Визначаючись із обсягом майна, яке підлягає поділу слід прийняти до уваги наступне.

Суд погоджується із доводами про те, що спірні земельні ділянки набуті під час шлюбу, тому відносилась до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Однак станом на час вирішення спору позивачем зазначено, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дане майно набуте в 2012 році, але відповідних доказів цьому суду не надано, тому суд вважає відповідні доводи юридично і технічно неспроможними.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно і житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва і створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2710цс15.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників); після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст. 39 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Замовником відповідно до змісту даного Закону, може бути власник або землекористувач земельної ділянки.

З встановлених судом обставин вбачається, що в період шлюбу будь-які із зазначених вище декларацій чи інших документів стосовно спірного будинку жодним із подружжям до уповноважених державних органів не подавалось.

Відповідно до частини 1 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, зокрема, якщо він збудований без належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Таким чином, визнання права власності на самочинно збудований об`єкт може бути здійснено лише у разі, якщо самочинне будівництво здійснювалось із додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що вбачається з постанови від 04.03.2020 у справі № 127/15530/17.

Разом з тим, звертаючись з позовом про визнання права особистої приватної власності на недобудований житловий будинок, позивач ОСОБА_3 не надав доказів того, що під час будівництва були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми та правила, а отже, відповідно, останній не довів правомірність своїх позовних вимог в цій частині.

За приписами ч. 2, 4 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Крім того, позивачем до суду не надано жодного документа (квитанції, банківського чеку тощо), яким би підтверджувалось придбання сторонами у період перебування в шлюбі за спільні кошти рухомого майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю та за яке позивач просить стягнути кошти з відповідача. Позивачем до суду не надано жодного доказу яким би підтверджувались факти перебування на даний час у відповідача спільного сумісного майна подружжя. При цьому відповідачем факт наявності, обсяг і вартість спірного майна не визнається.

Таким чином, позивачем до суду не надано жодних доказів, якими б підтверджувалось обсяг набутого спільного сумісного майна подружжя, час придбання рухомого майна (меблів, побутових приладів та інших речей), джерело їх придбання та набуття, дійсна вартість речей, які нібито було набуто подружжям у період шлюбу, а також факт перебування неподіленого спільного сумісного майна подружжя у власності та користуванні відповідачки.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивача, які виникли з вини відповідачки та які б підлягали судовому захисту. Крім того при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його законних прав та інтересів є не можливим, порушує права інших осіб та суперечить закону, що також не було доведено позивачем під час розгляду справи.

Щодо наданих стороною позивача копій розписок про боргові зобов`язання, то суд звертає увагу, що оригіналів розписок суду не було надано, крім того суду не надано доказів, що вказані кошти витрачались на створення або придбання спільного майна подружжя, не надано доказів, що відповідач надавала згоду на їх позику. Також суд приходить до висновку, що наявність вказаних розписок не спростовує факту спільного майна подружжя та не впливає на їх частки у спільному майні.

Таким чином, надані копії розписок не можуть бути підставами для задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб, а правову позицію позивача вважає непереконливою.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, на позивача слід покласти судові витрати.

Керуючись 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 235, 321, 328, 331, 345, 368, 369, 370, 372, 375, 376, 386, 392, 655, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65-72 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Повний текст рішення складно та підписано 29.07.2024 року.

Суддя: О.Б. Тиханський