П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м. Київ

Справа № 361/4154/23

Провадження № 22-ц/824/10263/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Ольшевського П.М.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) Товариство з обмеженою

відповідальністю «Діджи фінанси»

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» про визнання кредитного договору удаваним,-

В СТ АН ОВ ИВ:

У травні 2023 року позовач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся з позвом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 30.07.2021 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір № , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 77 000,00 грн. на споживчі потреби, строком до 30.07.2026 року.

21.10.2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 21/10/22 про відступлення права вимоги за кредитними договорами та згідно реєстру боржників передано право вимоги до відповідача.

Так як відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, станом на дату відступлення права вимоги його заборгованість становить 99 183, 30 грн., яка складається із 73 135, 16 грн. заборгованості по тілу кредиту, 26 048, 14 грн. заборгованості по відсотках та 0,00 грн. заборгованості по комісії. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути із відповідача вказану заборгованість, витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.

15 серпня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 31 березня 2018 року відповідач дійсно звернувся до АТ «ОТП Банк» із заявою про отримання споживчого кредиту. Того ж дня, між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено Договір про споживчий кредит №, та банком надано кошти у розмірі 38 580, 99 грн., також відкрита кредитна лінія у розмірі 3 000, 00 грн. Свої зобов`язання щодо повернення суми боргу та відсотків за користування кредитом ОСОБА_1 виконав у повному обсязі, проте одночасно продовжував користуватись кредитною лінією, яка відкрита згідно умов договору. З часом ліміт кредитної лінії збільшено до 60 000, 00 грн. ОСОБА_1 пізніше втратив роботу, матеріальний стан погіршився, в результаті чого виникла заборгованість перед банком. Відповідачу надійшла пропозиція щодо реструктуризації боргу, при умові збільшення відсоткової ставки за користування кредитом та збільшення терміну дії строку умов договору. 30.07.2021 року ОСОБА_1 підписав кредитний договір №, але коштів готівкою не отримував.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить визнати кредитний договір № укладений 30.07.2021 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 удаваним, та стягнути із ТОВ «Діджи фінанс» судові витрати.

16 жовтня 2023 року від ТОВ «Діджи фінанс» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де відповідач за зустрічним позовом заперечує проти задоволення позову. Зазначає, що між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» 30.07.2021 укладено договір № , а в матеріалах справи міститься виписка з особового рахунку клієнта та заява на видачу готівки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору та є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує отримання ОСОБА_1 коштів готівкою за кредитним договором.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» кредитну заборгованість у розмірі 99 183 (дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят три) гривні 30 копійок, судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні та 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», третя особа Акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання кредитного договору удаваним - відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ Діджі Фінанс» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Діджі Фінанс» Романенко М.Е. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Від ТОВ «Діджі Фінанс» до суду 11 червня 2024 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності ТОВ !Фіджі Фінанс».

Судова повістка, які надсилалася ОСОБА_1 повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Установлено, що 30.07.2021 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 77 000, 00 грн. строком до 30.07.2026 зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 40,00 % річних.

Погашення кредиту та інших нарахованих відповідно до кредитного договору платежів сторони узгодили в Графіку платежів та розрахунку заборгованості вартості кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору.

До укладення кредитного договору відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту та анкету заяву на отримання кредиту.

До матеріалів справи долучено копію заяви на видачу готівки №49682861 від 30 липня 2021 року, із якої видно, що АТ «ОТП Банк» виплатив ОСОБА_1 за кредитним договором № від 30.07.2021 року 77 000, 00 грн., про що свідчить підпис ОСОБА_1 .

Набуття позивачем прави вимоги за кредитним договором підтверджується договором факторингу, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінас» 21.10.2022 року.

Заборгованість ОСОБА_1 становить 99 183, 30 грн., яка складається із 73 135, 16 гривень - заборгованості по тілу кредиту, 26 048, 14 грн. - заборгованості по відсотках та 0,00 гривень - заборгованості по комісії.

28 листопада 2022 рок ТОВ «Діджи Фінанс» направлено на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством частина перша статті 19 Конституції України).

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Нормами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на те, що відповідач не виконує взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 99 183, 30 грн., яка нічим не спростована та право вимоги якої перейшло до позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Діджі Фінанс».

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Аналіз статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 викладено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Судом встановлено, що між АТ «ОТП Банк» та відповідачем 30 липня 2021 року укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 77 000, 00 грн. строком до 30.07.2026.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 посилається на те, що він уже укладав з АТ «ОТП Банком» кредитний договір № від 31.03.2018, за яким через певні поважні причини виникла заборгованість. Тому за пропозицією банку щодо реструктуризації боргу при умові збільшення відсоткової ставки та терміну дії умов договору, 30 липня 2021 року укладений оспорюваний правочин, за яким він коштів готівкою не отримував.

Разом з тим, аналіз оспорюваного договору свідчить, що вказаний правочин вчинений сторонами у належній формі, його умови погоджені сторонами, викладені чітко та зрозуміло, сторони додатково підтверджували про те, що розуміють умови договору та його правові наслідки.

В той же час, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надав жодного належного та допустимого доказу наявності підстав для визнання Кредитного договору № від 30 липня 2021 року недійсним.

Надані відповідачем копії кредитного договору № від 31.03.2018 та розрахунок заборгованості за вказаним договором також не підтверджують доводів позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 щодо неотримання ним коштів за оспорюваним кредитним договором, спростовується самим змістом Договору та заявою на видачу готівки. Заява на видачу готівки, яка підписана відповідачем, є саме тим первинним документом, який підтверджує видачу коштів за кредитним договором.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги беззадоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна