Ухвала

Іменем України

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 367/757/24

провадження № 61-10597ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2024 року в складі судді: Горбачова Ю. В., та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року (повний текст складено 20 червня 2024 року) в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його подання,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернулася з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Заява мотивована тим, що 28 вересня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, про що 28 вересня 1996 року складено відповідний актовий запис № 353.

13 квітня 2021 року шлюб між подружжям було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 квітня 2021 року, виданого Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №43.

За 25 років спільного проживання однією сім`єю у офіційно зареєстрованому шлюбі подружжя за спільні кошти придбало наступні об`єкти рухомого майна:

транспортний засіб марки RENAULT, моделі TRAFIС, тип - спеціалізований вантажний фургон, 2013 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ;

транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 308, тип - легковий загальний універсал, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рамп) НОМЕР_3 ;

транспортний засіб марки RENAULT, моделі KANGOO, тип - загальний легковий пасажирський, 2015 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 ;

транспортний засіб марки RENAULT, моделі KANGOO, тип - спеціалізований вантажний-спеціалізований фургон малотонажний, 2015 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 ;

транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі BOXER, тип - загальний легковий вантажопасажирський, 2003 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 ;

транспортний засіб марки FIAT, моделі DUCATO, тип - загальний вантажний бортовий, 2006 року випуску, колір оранжевий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ;

екскаватор марки CAT-303CR, 2001 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , двигун № НОМЕР_9 ;

екскаватор гусеничний марки KOBELCO SK30UR, 2003 року випуску, заводський номер НОМЕР_10 , двигун № НОМЕР_11 .

Зазначені транспортні засоби були зареєстровані на її ім`я, вона здавала їх в оренду колишньому чоловіку.

Під час окупації міста Ірпеня у лютому-березні 2022 року колишнє подружжя разом зі своїм сином спільно евакуювалися до м. Вінниця. У подальшому ОСОБА_3 прийняла рішення виїхати за межі України до Польщі. З метою збереження транспортних засобів та можливості здійснювати їх транспортування в безпечне місце, з метою уникнення додаткових питань на блокпостах, на прохання колишнього чоловіка, 11 квітня 2022 року ОСОБА_3 видала на його ім`я довіреності, які були посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Хоменко Л. В. Домовленості про те, що ОСОБА_1 буде здійснювати продаж вказаних транспортних засобів між колишнім подружжям не було. Довіреності разом з усіма свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів заявник передала на збереження колишньому чоловіку ОСОБА_1 , чим останній скористався для їх продажу. Окрім того, ОСОБА_1 не віддав їй частину грошових коштів з продажу транспортних засобів.

16 квітня 2022 року ОСОБА_3 виїхала за межі території України, після повернення на територію України вона звернулась до свого колишнього чоловіка, щоб забрати свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та інші документи на майно, на що отримала відмову, він їй повідомив, що документів і транспортних засобів в нього більше немає, після чого вона викликала поліцію. Тому ОСОБА_3 змушена звернуся до суду для захисту своїх прав.

З урахуванням недобросовісної поведінки колишнього чоловіка, стверджує, що ОСОБА_1 буде ухилятися від виконання рішення суду в майбутньому, а як тільки дізнається, що вона подала позов до суду про стягнення з нього грошової компенсації та поділу спільного сумісного майна подружжя, відразу здійснить відчуження усього майна, власником якого він є.

На цей час ОСОБА_1 є власником наступного нерухомого майна, яке він придбав після розірвання шлюбу:

земельна ділянка за кадастровим номером :01:160:0063, площа (га): 0.05, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка за кадастровим номером: :02:009:5002, площа (га): 0.1933, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське;

земельна ділянка за кадастровим номером: :02:004:0008, площа (га): 0.0798, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Ірпінь;

земельна ділянка за кадастровим номером: :02:004:0010, площа (га): 0.0856, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Ірпінь.

Відповідно до інформаційної довідки №361273761 від 09 січня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта, зазначені земельні ділянки належать на праві власності ОСОБА_1 .

Також вказує, що за 25 років спільного проживання однією сім`єю у офіційно зареєстрованому шлюбі подружжя придбало наступні об`єкти нерухомого майна:

земельна ділянка за кадастровим номером: :01:140:0084, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 ;

житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 143,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ;

земельна ділянка за кадастровим номером: :01:140:0085, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 зазначала, що випадково знайшла копію договору-купівлі продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком, які подружжя придбало у період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, з якого дізналась, що ОСОБА_1 26 червня 2023 року уклав договір купівлі-продажу спільного сумісного майна, а саме житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельної ділянки за кадастровим номером: :01:140:0084 на ім`я своєї матері - ОСОБА_4 .

Право власності ОСОБА_4 підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 червня 2023 року, за реєстровим № 1066.

ОСОБА_3 уважала, що житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером :01:140:0084 перебувають незаконно у чужому володінні, оскільки згоди на відчуження даного майна вона не надавала. Відчуження даного майна є незаконним та фіктивним на підставі підроблених документів.

Зазначала ціну майбутнього позову: 5491132,45 грн.

ОСОБА_3 просила суд

накласти арешт на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 :

земельну ділянку за кадастровим номером :01:160:0063, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку за кадастровим номером: :02:009:5002, площа (га): 0.1933, що знаходить за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське;

земельну ділянку за кадастровим номером: :02:004:0008, площа (га): 0.0798 за адресою: Київська область, місто Ірпінь;

земельну ділянку за кадастровим номером: :02:004:0010, площа (га): 0.0856 за адресою: Київська область, місто Ірпінь.

накласти арешт на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_4 :

земельну ділянку за кадастровим номером: :01:140:0084, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_1 ;

житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 143,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали Ірпінського міського суду Київської області про виправлення описки від 24 квітня 2024 року:

заяву ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено;

накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :01:160:0063, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку за кадастровим номером: :02:009:5002, площа (га): 0.1933 за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське, земельну ділянку за кадастровим номером: :02:004:0008, площа (га): 0.0798 за адресою: Київська область, місто Ірпінь, земельну ділянку за кадастровим номером: :02:004:0010, площа (га): 0.0856 за адресою: Київська область, місто Ірпінь, які на праві власності належать ОСОБА_1 ;

накладено арешт на на земельну ділянку за кадастровим номером: :01:140:0084, площа (га): 0.05 за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 143,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , які на праві власності належать ОСОБА_4 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

викликана в судове засідання заявник, не з`явилася, надавши заяву про розгляд питання про забезпечення позову без її присутності. Зазначила також, що станом на 01 лютого 2024 року позовна заява направлена до суду;

відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

зважаючи на право суду на вжиття заходів забезпечення позову, суд враховує при постановленні ухвали не лише доводи заяви позивача про забезпечення позову, а й наявні матеріали цивільної справи, оскільки згідно положень статті 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинні бути зазначені відомості, потрібні для забезпечення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

із заяви про забезпечення позову вбачається, що предметом позову є захист майнових прав заявника (позивача). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Таким чином, оскільки встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнень чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення вимог заявника, розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії;

метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення. Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику. Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача;

саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси;

у своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам;

свою незгоду із оскаржуваною ухвалою апелянт обґрунтовував тим, що ухвала прийнята без жодних належних доказів, позивач не навела жодних підстав і не надала жодних доказів на підтвердження необхідності застосування заходів забезпечення у формі арешту. Колегія суддів апеляційного суду не прийняла вказані доводи, оскільки майнові права, щодо яких заявник просила вжити заходи забезпечення позову, є предметом спору і відносно даних майнових прав позивач має матеріально правові інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду, і в разі задоволення позову, позивачу буде гарантований ефективний захист і поновлення її прав;

між сторонами наявний спір з приводу нерухомого майна (майнових прав на нього), а згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України, позов майнового характеру дозволяється забезпечувати накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходиться у нього чи інших осіб. Підставою для застосування заходів забезпечення позову є встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду;

за таких умов сама по собі наявність необмеженого права особи розпорядитися майном задля уникнення можливої відповідальності і є тими ризиками, які мають враховуватися при вирішення даного роду питань. Окремо апеляційний суд зазначає, що згідно сталої практики Верховного Суду, забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є належним заходом забезпечення позову у спорах про поділ майна подружжя. Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18; від 19 вересня 2022 року у справі № 757/36870/20; від 23 грудня 2020 року у справі № 756/2609/20; від 29 березня 2021 року у справі № 202/365/20 та від 23 грудня 2020 року у справі № 756/2609/20;

зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду зробила висновок про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

ОСОБА_1 у липні 2024 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, підпунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів;

вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів;

за змістом статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та/або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову визначені статтею 151 ЦПК України, в т.ч. передбачено, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. З викладеного вбачається, що відомості про те, на яке саме майно та вартість майна, на яке накладається арешт, та чи є зазначена вартість співмірною із заявленими позивачем вимогами є необхідними для забезпечення позову;

представник позивача, адвокат Савелова Ю. М., звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідача, послався на те, що відповідач з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову про стягнення з останнього на користь позивача грошових коштів у розмірі 5 491 132,45 грн може здійснити відчуження нерухомого майна, яке знаходиться у власності відповідача. Задовольняючи заяву адвоката Савелової Ю.М. про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все майно відповідача, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості доводів заявника. Проте, відповідач не може погодитись з таким висновком суду, оскільки заява позивача не містить доведеності співмірності позовних вимог із обраним заходом забезпечення позову. Крім того, позивачем не надано суду відомостей чи доказів того, що відповідач має намір вчинити дії по відчуженню своєї частки майна, таким чином відсутнє підтвердження, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Тому висновок суду про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є таким, що не відповідає вимогам закону.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ціна майбутнього позову: 5 491 132,45 грн; предметом позову є захист майнових прав заявника (позивача); позивач має матеріально правові інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду, і в разі задоволення позову, позивачу буде гарантований ефективний захист і поновлення її прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті. У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою,яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його подання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков