печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2024 р. суддя Печерського районного суду міста Києва Соколов О.М., при вирішенні питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-бейс», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів адвокат Гайтан Катерина Олександрівна звернувся до суду із позовом, в якому просить: скасувати арешт майна накладеного виконавчими провадженнями № НОМЕР_1 від 03.01.2012 року; № НОМЕР_2 від 12.08.2014 року; № НОМЕР_3 від 09.07.2015 року; № НОМЕР_4 від 09.07.2015 року.

Позов обґрунтований тим, що згідно відповіді відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № 2542/3.1-24, за даними автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_5 з виконання виконавчого листа від 25.07.2014 №2-4350/10, що видав Печерський районний суд м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5075 459, 28 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

25.03.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану у відповідності до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяла на час прийняття).

За даними автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа від 25.07.2014 №2-4350/10, що видав Печерський районний суд м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5075 459, 28 грн., судовий збір в розмірі 1700, 00 коп. та 120, 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

18.12.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану у відповідності до п.2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяла на час прийняття).

Згідно відповіді відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві №2543/3.1-24, за даними автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа від 25.06.2014 №2-4350/10 що видав Печорський районний суд м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 075 459, 28 гри., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

06.06.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану у відповідності до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяла на час прийняття).

Таким чином, представник позивачів вказує, що є відсутність правових підстав у відповідача зберігати накладений ним арешт на майно, в силу неможливості виконавчого органу надати виконавчий документ за яким відповідний арешт було застосовано, більш того, через неможливість цього органу конкретизувати виконавче провадження, в рамках якого він був накладений. Крім того, існування арешту майна порушує саму мету застосування відповідної процедури.

Так, наразі, механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження в рамках якого його було застосовано, відсутнє.

Дослідивши позовні вимоги та матеріали суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Згідно із частиною першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно приписів, що містяться у статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Частиною першою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про цивільне право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що позивачі мали статус боржників у виконавчих провадженнях, і арешт на їх майно (грошові кошти на рахунках) накладався саме у межах виконавчих проваджень. Доказів того, що у цій справі існує спір щодо права власності на майно, на яке було накладено арешт, суду не надано.

Так само, з досліджених судом доказів слідує відсутність цивільно-правового спору між позивачем і органом ДВС з приводу права власності на майно, на яке накладено арешт.

Тому, на переконання суду, позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України .

Оскільки арешти на майно позивачів, які є боржниками у виконавчих провадженнях накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, то вони не може бути позивачами у цій справі й така справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, а отже у відкритті провадженні слід відмовити.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (див. висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20).

Суд також звертає увагу, що навіть після завершення виконавчого провадження боржник не позбавлений права звернутися зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його заяви про зняття арешту, а не під час прийняття державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 186, 258, 260, 261, 293 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-бейс», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про скасування арешту майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя О.М.Соколов