Справа № 199/3152/20
(2/199/212/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

06.03.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №199/3152/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3% річних та пені, в обґрунтування якої позивачі послались на те, що 26 липня 2013 року між відповідачем та ОСОБА_1 у Кримському регіональному управлінні банку укладено депозитний договір №SAMDN3359 (вклад «Стандарт» на 12 місяців), за умовами якого позивач вніс на особовий рахунок банку № НОМЕР_1 грошові кошти в початковій сумі 90000 доларів США. 21 серпня 2013 року ці ж сторони уклали депозитний договір №SAMDN4020 шляхом оформлення заяви №SAMDN4020 (вклад «Стандарт» на 12 місяців), за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок банку № НОМЕР_2 грошові кошти в початковій сумі 1106 748,65 російських рублів. 16 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та відповідачем у Кримському регіональному управлінні банку укладено депозитний договір №SAMDN3323 (вклад «Стандарт» на 12 місяців), за умовами якого вона внесла на особовий рахунок банку № НОМЕР_3 грошові кошти в початковій сумі 110000 доларів США. 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 , а 13 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулися із заявами до відповідача про повернення їм їх банківських вкладів, але протягом двох банківських днів (як це передбачено типовими умовами всіх депозитних договорів) ні відповіді, ні належні їм грошові кошти вони не отримали. Позивачі вважали, що саме з 30 серпня та відповідно з 15 листопада 2015 року вони мають право на нарахування 3% річних за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживача банківських послуг згідно із ч.5 ст.10 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів». З урахуванням вимог уточненої позовної заяви позивачі просили стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» на користь: ОСОБА_1 за депозитним договором від 26 липня 2013 року 3% річних у валюті договору за порушення грошового зобов`язання в межах позовної давності за періоди з 19 травня 2016 року по 19 травня 2019 року (включно) та з 25 грудня 2019 року до дня ухвалення судом рішення у справі; пеню в межах позовної давності в розмірі 2698835,63 гривень; ОСОБА_1 за депозитним договором від 21 серпня 2013 року 3% річних у валюті договору за порушення грошового зобов`язання в межах позовної давності за періоди: з 19 травня 2016 року по 19 травня 2019 року (включно) та з 25 грудня 2019 року до дня ухвалення судом рішення у справі; пеню в межах позовної давності в розмірі 418671,04 гривень; ОСОБА_2 за депозитним договором від 16 вересня 2013 року 3% річних у валюті договору за порушення грошового зобов`язання в межах позовної давності за періоди: з 19 травня 2016 року по 19 травня 2019 року (включно) та з 25 грудня 2019 року до дня ухвалення судом рішення у справі; пеню в межах позовної давності в розмір 3251315,01 гривень.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року позов задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 за договором від 26 липня 2013 року 3% річних у розмірі 8808,93 доларів США за 1130 днів та пеню по курсу НБУ в розмірі 2628080,95 гривень станом на 09 березня 2021 року; за депозитним договором від 21 серпня 2013 року 3% річних у розмірі 102831,73 російських рублів за 1130 днів та пеню по курсу НБУ станом на 09 березня 2021 року в розмірі 411706,84 гривень. Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за депозитним договором від 16 вересня 2013 року 3% річних у розмірі 10612,21 доларів США за 1130 днів та пеню по курсу НБУ станом на 09 березня 2021 року в розмірі 3166076,12 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року вищевказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано в частині пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «про захист прав споживачів», справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2023 року цивільну справу в частині позовних вимог про стягнення пені прийнято до свого провадження новим складом суду, справу вирішено розглядати у відповідній частині позовних вимог спочатку в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня, 02 жовтня, 16 жовтня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В останнє судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, натомість надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивачів надіслав до суду свої письмові пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 725274,14 гривень за депозитним договором №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року, в розмірі 859930,87 гривень за депозитним договором №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року та в розмірі 869903,58 гривень за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року. Такі вимоги мотивовані посиланням на правові позиції суду касаційної інстанції, в тому числі і у даній цивільній справі, власним розрахунком пені, здійсненим представником позивача, із подальшим добровільним зменшенням пені стороною позивача до вказаної вище, пред`явленою до стягнення.

Представник відповідача в своїх поясненнях не погодилась із розрахунком пені, здійсненим представником позивача, навела власний розрахунок, а також просила зменшити розмір стягуваної пені за договорами №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року та №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року до 100000 гривень, а третім договором, визначити розмір пені відповідно до здійсненого представником позивача розрахунком. Крім того, представник відповідача послалась на виявлений факт пов`язаності позивача ОСОБА_1 з Російською Федерацією. Представник відповідача також просила застосувати спеціальний річний строк позовної давності до спірних правовідносин.

Представник позивачів у своїх письмових запереченнях заперечував проти мотивування представника відповідача щодо пов`язаності ОСОБА_1 з Російською Федерацією.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Приватбанк», у подальшому перейменоване в АТ «КБ «Приватбанк», в особі Кримського регіонального управління укладено два договори банківського вкладу, а саме: договір від 26 липня 2013 року №SAMDN3359 «Стандарт» на строк 12 місяців з депозитним вкладом у розмірі 90000 доларів США зі сплатою 8,5% річних; договір від 21 серпня 2013 року №SAMDN4020 «Стандарт» на строк 12 місяців з депозитним вкладом у розмірі 1106748,65 російських рублів зі сплатою 9% річних.

16 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк», яке змінило назву на АТ «КБ «Приватбанк», в особі Кримського регіонального управління укладено договір банківського вкладу №SAMDN3323 «Стандарт» на строк 12 місяців з депозитним вкладом у розмірі 110000 доларів США зі сплатою 8% річних.

Вказані договори містять положення про автоматичне продовження їх дії на тих самих умовах, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявить банку про повернення грошових коштів.

17 листопада 2014 року між відповідачем та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 , а 13 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулися до банку із заявами про повернення вкладів з нарахованими відсотками, однак протягом двох банківських днів, як це передбачено типовими умовами договорів, відповідач не виконав зазначені вимоги та не повернув грошові кошти.

27 січня 2020 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/5331/19 розірвано депозитний договір від 26 липня 2013 року №SAMDN3359, укладений між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк». Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 вклад у розмірі 90 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становив 2189700 гривень, проценти за період з 26 липня 2013 року по 24 грудня 2019 року в розмірі 35572,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 865484,76 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 травня по 24 грудня 2019 року в розмірі 1612,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 39234,56 гривень, а всього 127185,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становило 3094419,32 гривень. Розірвано депозитний договір від 21 серпня 2013 року №SAMDN4020, укладений між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк». Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 вклад у розмірі 1106748,65 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становив 431631,97 гривень, проценти за період з 21 серпня 2013 року по 24 грудня 2019 року в розмірі 230996,65 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 90088,69 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 травня по 24 грудня 2019 року в розмірі 19830,51 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 7733,90 гривень, а всього 1357575,81 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становило 529454,56 гривень. Розірвано депозитний договір від 16 вересня 2013 року №SAMDN3323, укладений між ОСОБА_2 та АТ «КБ «Приватбанк». Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_2 вклад у розмірі 110000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становив 2676300 гривень, проценти за період із 17 вересня 2013 року по 24 грудня 2019 року в розмірі 42495,19 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 1033907,97 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 травня по 24 грудня 2019 року в розмірі 1970,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становили 47953,21 гривень, а всього 154466,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 січня 2020 року становило 3758161,18 гривень.

23 червня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду, яка набрала законної сили, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року в частині розміру процентів, стягнутих з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , змінено. Зменшено розмір процентів, стягнутих з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором від 26 липня 2013 року №SAMDN3359 за період з 26 липня 2013 року по 24 грудня 2019 року, з 35572,74 доларів США до 29809,87 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення становило 725274,14 гривень. Зменшено розмір процентів, стягнутих з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором від 21 серпня 2013 року №SAMDN4020 за період з 21 серпня 2013 року по 24 грудня 2019 року з 230996,65 російських рублів до 218256,57 російських рублів, що за курсом НБУ станом на момент винесення рішення становило 859930,87 гривень. Зменшено розмір процентів, стягнутих з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за депозитним договором від 16 вересня 2013 року №SAMDN3323 за період із 17 вересня 2013 року по 24 грудня 2019 року, з 42495,19 доларів США до 35754,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент винесення рішення становило 869903,58 гривень. Зменшуючи розмір процентів за користування грошовим вкладом, апеляційний суд виходив з процентної ставки за вкладом «на вимогу».

Наведені вище фактичні обставини підтверджуються наявними матеріалами цивільної справи, не заперечувались сторонами, а також встановлені поставною Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у даній цивільній справі №199/3152/20, а також постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року по цивільній справі №199/5331/19, яка разом із рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року в його незміненій частині залишена без змін постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року, а отже вказані судові рішення набрали законної сили та у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України мають преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516, Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року №174.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 ЦК України).

Положеннями ст.1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Нормою ст.1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п.1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516 (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п.2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року №174 (далі Інструкція №174; у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

У п.10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492 (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до п.1.1 ст.1 розділу IV Інструкції №174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).

Інструкція №174 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом (п.1.2 ст.1 розділу IV Інструкції №174).

Відповідно до п.1.3 ст.1 розділу IV Інструкції №174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року по справі №6-17цс12, від 29 жовтня 2014 року по справі №6-118цс14). Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року по справі №6-20цс12 та від 06 квітня 2016 року по справі №6-352цс16).

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (п.2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516).

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (п.8 розділу I Інструкції №174).

Відповідно до п.1.6 ст.1 розділу IV Інструкції №174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі №463/5896/14-ц).

Відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ст.901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидами якої є штраф та пеня (ст.549 ЦК України).

Положеннями ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

У відповідно до ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Нормою ст.16 ЦК України в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг. За договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні Законів №2664-III (Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») та №1023-ХІІ (Закону України «Про захист прав споживачів»), але не в розумінні ЦК України. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц, у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону №1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (ст.ст.1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.

Наведений у шести абзацах вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі №199/3152/20.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону №1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч.5 ст.10 Закону №1023-ХІІ не нараховується. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року по справі №320/5115/17.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі №761/26293/16-ц, а відступу від цієї частини правового висновку наразі немає.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду було встановлено і підтверджено факти укладення між сторонами депозитних договорів №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року, №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року, №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року, розірвання таких договорів рішенням суду, яке остаточно набрало законної сили 23 червня 2021 року (отже ця дата і є датою розірвання депозитних договорів), а також невиконання відповідачем своїх договорених зобов`язань із повернення позивачам отриманих від них на підставі зазначених договорів грошових коштів, що, в свою чергу, зумовило виникнення у позивачів права на нарахування та стягнення з відповідача на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені за кожен день прострочення у розмірі трьох відсотків від вартості роботи (послуги). При цьому, з огляду на наведені вище обов`язкові правові висновки суду касаційної інстанції нарахування пені має здійснюватися до моменту (дати) розірвання означених депозитних договорів, тобто до 22 червня 2021 року включно, а базою нарахування для пені є розмір процентів на суму кожного вкладу за означеними депозитними договорами. Позивачем при здійсненні нарахування пені визначено період її нарахування в один рік, а саме за період з 22 червня 2020 року по 22 червня 2021 року, що відповідає спеціальному річному строку позовної давності, з чим погоджується і суд. Крім того, в якості бази для обрахунку пені сторона позивача вказує остаточно визначений в постанові Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року по справі №199/5331/19 розмір заборгованості відповідача перед позивачами за процентами по всім трьом укладеним між сторонами депозитними договорами. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про можливість їх задоволення, однак часткового шляхом стягнення з відповідача користь позивача ОСОБА_1 за депозитним договором №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року пені в розмірі 600000 гривень (замість заявлених до стягнення 725274,14 гривень), за депозитним договором №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року пені в розмірі 70000 гривень (замість заявлених до стягнення 859930,87 гривень), а на користь позивача ОСОБА_2 за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року пені в розмірі 700000 гривень (замість заявлених до стягнення 869903,58 гривень).

Частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. В порядку перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку пені суд наводить власний. Так, відповідно до змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, яка набрала законної сили, в контексті рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року, розмір заборгованості відповідача перед позивачами за процентами за користування депозитними коштами за депозитним договором №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року становить 29809,87 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 червня 2020 року (початок період обрахунку пені, обраний повивачами) становило 796540,59 гривень, за депозитним договором №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року ставить 218256,57 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 22 червня 2020 року (початок період обрахунку пені, обраний повивачами) становило 83745,05 гривень, за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року становить 35754,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 червня 2020 року (початок період обрахунку пені, обраний повивачами) становило 955381,53 гривень.

Відтак, правильний розрахунок пені, з огляду на наведені вище правові висновки судів касаційної інстанції, має становити для депозитного договору №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року: 796540,59 гривень (база обрахунку пені розмір заборгованості за процентами за курсом НБУ на початку періоду розрахунку) х 3 (розмір процентної ставки пені) x 366 (кількість днів у періоді обрахунку пені з 22 червня 2020 року по 22 червня 2021 року) : 100 = 8746015,68 гривень; для депозитного договору №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року: 83745,05 гривень (база обрахунку пені розмір заборгованості за процентами за курсом НБУ на початку періоду розрахунку) х 3 (розмір процентної ставки пені) x 366 (кількість днів у періоді обрахунку пені з 22 червня 2020 року по 22 червня 2021 року) : 100 = 919520,65 гривень; за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року: 955381,53 гривень (база обрахунку пені розмір заборгованості за процентами за курсом НБУ на початку періоду розрахунку) х 3 (розмір процентної ставки пені) x 366 (кількість днів у періоді обрахунку пені з 22 червня 2020 року по 22 червня 2021 року) : 100 = 10490089,20 гривень.

В той же час, справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст.ст.549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18, а також аналогічний висновок міститься у постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц.

Відтак, ст.551 ч.3 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ст.12 ч.5 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у реалізації ними своїх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, під якими, в свою чергу, слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Такий висновок повністю відповідає правовим позиціям, що міститься у постановах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, від 04 листопада 2015 року №6-1120цс15, від 14 вересня 2016 року №6-473цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року по справі №303/2408/16-ц.

Таким чином, враховуючи наведені вище правові висновки щодо застосування неустойки та підстав її зменшення у відповідності до ст.551 ч.3 ЦК України, спираючись на такі загальні засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність, а також приймаючи до уваги, що розрахований у відповідності до вимог закону розмір пені за кожним із трьох депозитних договорів, укладених між сторонами, суттєво перевищує розмір збитків позивачів у вигляду розміру заборгованості відповідача за процентами за користування банком коштами депозитів позивачів, яка (заборгованість за процентами) і є базою для обчислення пені на підставі ст.10 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне зменшити розрахований та заявлений стороною позивачів розмір пені за депозитним договором №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року із заявлених до стягнення 725274,14 гривень до 600000 гривень, за депозитним договором №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року із заявлених до стягнення 859930,87 гривень до 70000 гривень, за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року із заявлених до стягнення 869903,58 гривень до 700000 гривень, що буде розумним та справедливим.

До решти тверджень, обґрунтувань позовних вимог та заперечень проти них суд ставиться критично та не приймає їх до уваги, оскільки вони суперечать наведеним вище правовим висновкам суду. Крім того, не приймає до уваги суд і твердження сторони відповідача про пов`язаність позивача ОСОБА_1 з Російською Федерацією, оскільки вказана обставина, навість за її дійсності, не є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю чи частково.

Вирішуючи питання про можливість задоволення заяви відповідача про застосування спеціального річного строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Так, застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

Відтак, питання про можливість застосування строків позовної давності щодо тієї частини позовних вимог, у задоволенні якої відмовлено по суті, вирішенню не підлягає. Щодо позовної давності щодо тієї частини позовних вимог, яку задоволено, суд керувався наступним.

Так, за змістом ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Нормою ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

В свою чергу, за змістом положень постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст.257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачі первісно звернулись до суду із даним позовом ще 18 травня 2020 року, а в подальшому в ході тривалого розгляду і перегляду справи судами різних інстанцій остаточно визначили період обрахунку пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, як річний період з 22 червня 2020 року по 22 червня 2021 року, що укладається в межі спеціального річного строку позовної давності для стягнення неустойки (ст.258 ч.2 п.1 ЦК України), враховуючи, що з 12 березня 2020 року і до теперішнього часу спочатку через введення карантину, а потім і воєнного стану строки позовної давності на період дії карантину і воєнного стану продовжуються, тобто фактичне не можу сплисти станом на дату розгляду даної цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення заяви відповідачів та неможливість застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 520, 525, 526, 530, 549, 551, 610-612, 629, 901, 1058, 1059, 1061 ЦК України, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», п.1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516, п.8 роділу І, п.п.1.1-1.3, 1.6 ст.1, п.2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року №174, п.10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, п.2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) за депозитним договором №SAMDN3359 від 26 липня 2013 року пеню в розмірі 600 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) за депозитним договором №SAMDN4020 від 21 серпня 2013 року пеню в розмірі 70 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) за депозитним договором №SAMDN3323 від 16 вересня 2013 року пеню в розмірі 700 000 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко