Справа № 953/3286/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2024 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого-судді Бородіної Н.М.
за участю секретаря Максимовської Т.А., ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією, -
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до відповідача, Російської Федерації, в якому просить суд стягнути з відповідача спричинену йому майнову шкоду розмірі 1 110, 89 доларів США(що еквівалентно на час подання позову 43 408 грн.) та моральну шкоду у розмірі 50 000 доларів США (що еквівалентно на час подання позову 1 950 000 грн.).
Позов обґрунтований тим, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, який проживає у м. Харкові та майно якого було пошкоджено внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України. Крім того, йому було завдано моральну шкоду незаконними діями відповідача.
24 лютого 2022 року відповідач РФ розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України і, зокрема, в Харківську область та місто Харків. Військова агресія супроводжувалася ракетними та артилерійськими обстрілами міста Харкова російською федерацією, які призводили до пошкодження цивільних об`єктів, житлових будинків.
У результаті активних систематичних ворожих обстрілів території м. Харкова з боку військових сил Російської Федерації відбулося влучання у квартиру АДРЕСА_1 та у нежитлове приміщення технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, загальною площею 4,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., чим позивачу було спричинено майнову шкоду, в розмірі 1 110, 89 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача. Також позивач зазначає, що у зв`язку з реальною та безпосередньою загрозою життю та здоров`ю всього населення Харківської області та міста Харків, його мати та син були вимушені залишити своє житло і майно для забезпечення їх безпеки, збереження життя та здоров`я, виїхати на проживання за межі України. Крім того, позивач проживає у місті Харкові та відчуває загрозу своєму життю та здоров`ю, що негативно впливає на його фізичне та моральне самопочуття.
Таким чином, пошкодження житла, порушення конституційних та основоположних прав людини і громадянина, вимушене переселення близьких родичів позивача, негативний вплив незаконних дій відповідача та його фізичний та моральний стан, призвели до спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову еквівалентно 1 950 000 грн (один мільйон гривень девятьсот пятьдесят тисяч гривень 00 коп.).
Ухвалою суду від 26.04.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до держави російська федерація про відшкодування шкоди.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, ч.2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 14.05.2024 призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13 червня 2024 р. о 09:30 год. у приміщенні Київського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 7-Б.
Позивач у призначене судове засідання, яке було призначене на 24.07.2024 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив проводити судовий розгляд без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином.
Відповідач, крім направлення судової повістки на останню відому адресу в Україні: АДРЕСА_3 , був повідомлений судом про дату та час судового засідання шляхом розміщення 15.05.2024 року та 25.06.2024 року відповідного оголошення на сайті Судової влади України.
Також, позивач у порядку абз. 2 ч. 6 ст. 128 ЦПК України самостійно направляв копію ухвали про відкриття провадження, копію позову з додатками та копію судової повістки (у перекладі на російську мову) до посольства російської федерації у Польщі як на поштову адресу так і на електронну адресу посольства рф у Польщі та міністерства юстиції рф, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Таким чином, подальше відкладення розгляду даної справи буде порушувати права позивача на своєчасний судовий розгляд справи.
Беручи до уваги ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Ураховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, який мешкає у Харкові.
На підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 14.03.2021 року та акту прийому передачі майнових прав на квартиру від 25.04.2023 року, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
Також, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16.10.2023 року є власником нежитлового приміщення (комори) технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, загальною площею 4,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Також судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, який в подальшому продовжений та триває по теперішній час.
Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» РФ як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Згідно з ч. 1 ст. 52 Додаткового протоколу, цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій.
Згідно зі ст. 8 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань (стаття 12);
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародне визнаних кордонів України.
16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Російської Федерації проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Ці факти встановлені у тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Таким чином 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне військове вторгнення Російської Федерації в Україну, введення воєнного стану в Україні, яке супроводжувалося у тому числі випадками військового протиправного нападу на цивільні об`єкти та цивільне населення.
Згідно з переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, була включена до списку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), п.п. 14 п. 6 розділу VII Переліку.
Таке саме підтверджено змістом Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року №309, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, в період з 24.02.2022 до 15.09.2022 була територією проведення активних бойових дій, а з 16.09.2022 вважається територію можливих бойових дій.
Судом встановлено, що внаслідок військової збройної агресії відповідача в Харківській області протягом 2022 року, яка супроводжувалася ворожими обстрілами по території Харківської області, міста Харкова, у тому числі із влучаннями в об`єкти цивільної інфраструктури та житлові будинки, нежитлове приміщення (комора) технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, загальною площею 4,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить позивачеві на праві власності, було пошкоджене у березні, квітні 2022 року.
Зазначене підтверджується актом № 12 від 26.03.2024 року про пошкодження нежитлового приміщення (комори) технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9 по АДРЕСА_2 , затвердженого директором ДП ЖКК АТ Трест Житлобуд-1, відповідно до якого комісія встановила, що у цьому нежитловому приміщенні зафіксовані пошкодження, які відбулися внаслідок прильотів від рф, які відбувались у березні квітні 2022 року у цьому районі. У нежитловому приміщенні вибито вікно, пошкоджені стіни та стеля, посипалась штукатурка. Зазначене не житлове приміщення перебуває у власності ОСОБА_1 . Власник цього приміщення має житлову квартиру АДРЕСА_1 , в якій теж були пошкодження. У нежитловому приміщенні зроблений ремонт: встановлено металопластикове вікно, покладена плитка, поштукатурені та пофарбовані стіни.
Судом встановлено, що суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Аргумент-Експерт» (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України №702/19 від 09.09.2019), 02 квітня 2024 року складено звіт про оцінку збитків - витрат, необхідних для відновлення майна, завданих постраждалому власнику нежитлового приміщення (комори) технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_2 на замовлення позивача.
Функція оцінки у цьому звіті: визначення обсягу збитків, завданих власнику квартири, внаслідок знищення та пошкодження його майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації в межах кримінальних проваджень за законодавством України; для цілей подання позовів (в тому числі колективних) постраждалими до міжнародних судових інстанцій, а також подання позову Державою Україна до міжнародних судових інстанцій та інших цілей, визначених законодавством. Мета оцінки: визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії.
Об`єктом оцінки є нежитлове приміщення технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_2
Згідно з висновком звіту визначено розмір збитків - витрат , необхідних для відновлення майна, заподіяного власнику нежитлового приміщення технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить позивачу, складає 43 408,00 грн. еквівалент 1 110,89 доларів США по курсу НБУ на дату оцінки.
Зазначений збиток складається з вартості матеріальних, трудових та інших витрат.
Відповідно до звіту оцінювача, останній встановив, що пошкодження нежитлового приміщення (комори) технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, загальною площею 4,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відбулося через прильоти від РФ, що також підтверджується актом № 12 від 26.03.2024 року.
Працівниками ТОВ «Аргумент-Експерт» у результаті вивчення та аналізу усіх матеріалів, наданих замовником, а також на підставі матеріалів інспекції та фотозйомки зробленої самим оцінювачем, було встановлено, що під час усунення наслідків пошкоджень, були проведені наступні роботи: заміна вікна, яке було вибите, штукатурка стелі (повсюдне відшарування від цегли, місцями відпадіння, штукатурка стін (повсюдне відшарування від цегли, місцями відпадіння), грунтування поверхонь, фарбування поверхонь, заміна плитки.
Таким чином, судом встановлено, що пошкодження придбаного позивачем 16.10.2023 року нежитлового приміщення технічного поверху № І у житловому будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_2 відбулося у березні, квітні 2022 року внаслідок обстрілів з боку РФ. Після придбання цього майна позивачем, у вищезгаданому нежитловому приміщенні був зроблений ремонт власним коштом позивача.Вартість збитків внаслідок цих пошкоджень становить його майнову шкоду у розмірі 43 408,00 грн. еквівалент 1 110,89 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.
Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Відповідно до ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Як Україна, так і РФ є учасницями міжнародного договору, а саме Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 № 16-ФЗ;
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають з договорів і інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.
Знищення майна позивача прямим актом агресії РФ із застосуванням ракетного озброєння не випливає із Договорів чи інших правомірних дій, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди. Дії Відповідача на території України засуджені міжнародно-правовими актами, визнані Верховного Радою України такими, що спрямовані на геноцид Українського народу.
Виходячи із наведеного, з урахуванням положень ст. 42 Конвенції про правову допомогу, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова РФ від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.
При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Це узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, в яких Верховний Суд зауважив, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у цій постанові, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни:
У даному випадку предметом позову є саме відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частини 2 5 статті 10 ЦПК України).
Згідно з п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За приписами частин 1-3 статті 22ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди, позивач посилається на пошкодження нерухомого майна через ракетні обстріли (прильоти) із невстановленого виду озброєння під час обстрілів міста Харкова з боку військових сил Російської Федерації.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У даному випадку, позивачем надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачеві нерухомого майна та його пошкодження, у зв`язку з бойовими діями, та його вартість.
Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо спричинення йому майнової шкоди у заявленому розмірі саме через пошкодження нерухомого майна, внаслідок дій збройних сил відповідача.
Щодо вимоги позивача про стягнення найого користь моральної шкоди судом встановлено наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного вПостанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач на нетривалий час був змушений покинути своє житло та рідне місто, в якому проживають його рідні, друзі та знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки. Позивач втратив налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із своїми близькими родичами: малолітнім сином та матір`ю, які були змушені виїхати за кордон. Вимушений переїзд до іншого міста на нетривалий термін, пошкодження майна, втрата звичного ритму життя, кола спілкування та родинних зв`язків, знищення планів на майбутнє, зменшення можливостей для гідного життя завдало позивачу моральної шкоди.
Суд також враховує, що позивач працює та проживає у м. Харкові, який потерпає від щоденних ракетних та інших обстрілів, що загрожує життю та здоровю позивача, блекаутів, що призводить до додаткових душевних страждань як позивача так і його близьких родичів, які переживають один за одного.
Крім того, син позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження його сина, як видане 28.07.2015 року серії НОМЕР_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , колишньою дружиною, виїхали до США, звідки не можуть вільно виїжджати за межі США, позаяк можуть втратити право на проживання у США на підставі гуманітарного паролю, що підтверджується копіями закордонного паспорту сина позивача з відповідними відмітками про перетин кордону та вїзд до США. Водночас позивач, як чоловік не може виїжджати за кордон, для того щоб відвідати свого сина вже третій рік поспіль. Також, мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача від 19.04.1985 року НОМЕР_2 , яка проживала у місті Ізюм, Харківської області, теж змушена була покинути рідне місто, через знищення її квартири в місті Ізюмі. Мати позивача вже третій рік перебуває у Чехії, що підтверджується копією її закордонного паспорту з відмітками про її вїзд до Чехії. а тому позивач не може з нею зустрітися через що сильно хвилюється, оскільки його матір вже людина похилого віку.
Все це відобразилося на моральному стані позивача. Дії Відповідача спричинили виникнення душевних страждань, відчуття приниження, беззахисності, безвихідності, постійного стресу та напруги, реальні та підставні переживання за особисте життя і безпеку себе і своїх близьких родичів, втрати нормальних життєвих зв`язків. Грубі порушення основних конституційних та загальнолюдських прав позивача, закріплених на національному та міжнародному рівнях, зокрема права на безпеку життя, здоров`я та особисту недоторканність, на житло та свободу пересування, на повагу честі та гідності, недоторканності сімейного життя, власності, а також ураховуючи умисний та жорстокий характер дій Відповідача, викликали також глибокі почуття безпорадності, беззахисності та розчарування, які позивач відчуває через неможливість спілкуватися з близькими родичами, відчуття невпевненості у майбутньому. При цьому були порушені права позивача, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право власності, право на вільний вибір місця проживання, на недоторканність житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності Вказане спричинило і продовжує спричиняти йому сильні та глибокі душевні страждання.
Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Право на життя, житло, повагу до сімейного життя передбачені також Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІVЖеневською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
У ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
У рішенні зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.
Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.
Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
Суд, вважаючи що дії Російської Федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії є протиправними, спричинили майнову шкоду позивачу, призвели до пошкодження майна, до розриву сімейних стосунків з близькими родичами сином та матір`ю, завдали йому моральної шкоди.
Разом із цим, суд вважає, що сама по собі збройна агресія Російської Федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста проживання позивача та його близьких родичів, обставина пошкодження його майна, розрив сімейних стосунків, спричинило позивачеві моральну шкоду.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
У даному випадку, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, наслідки, що наступили, їх невідворотність.
Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд при визначенні розміру моральної шкоди, виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених позивачу моральних страждань, їх наслідки й інших негативних впливів, а також виходить з принципів розумності та справедливості визначає розмір такої шкоди в сумі 1 200 000,00 грн.
Суд ввжає за необхдіне стягнути спричинену шкоду саме в гривні.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
Тлумачення частини другої статті 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі.
Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викрадено, чинний ЦК не містить, що узгоджується із правовим висновком ВС викладеним у постанові № 216/5657/22 від 20 червня 2024 року.
Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»», то судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні - задовольнити частково.
В решті позову відмовити.
Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір в сумі 13 420,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи - в той же строк з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної чинності, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Бородіна Н.М.