Справа № 367/2012/21
Провадження №2/367/838/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

10 липня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу, вказуючи, що 20 грудня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про що було складено відповідний актовий запис № 2713.

Від шлюбу мають спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 березня 2020 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано.

Зазначає, що за час шлюбу спільно з відповідачем та за спільні кошти була придбана земельна ділянка, площею 0,05 га, на якій був збудований житловий будинок з господарською будівлею (сарай) за адресою: АДРЕСА_1 ,загальною площею 186, 3 кв.м, житлова площа 101, 9 кв.м.

Позивач стверджує, що земельна ділянка була придбана подружжям для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом 08 квітня 2015 року та зареєстрований в реєстрі № 1516.

Позивач стверджує, що на купівлю об`єкта нерухомого майна земельної ділянки ОСОБА_3 надала згоду на придбання майна, яка була нотаріально посвідчена.

Також позивач зазначає, що договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки укладався відповідачем в інтересах сім`ї на умовах та за ціною, яку вони попередньо обговорили і вважали вигідною для них і укладення договору відповідало їхньому спільному волевиявленню, а кошти, які були сплачені на придбання вказаного майна були їх спільною сумісною власністю.

Позивач звертає увагу суду, що під час перебування у шлюбі, на вищезгаданій земельній ділянці був побудований житловий будинок з господарською будівлею (сарай).

Позивач стверджує, що будівництвом будинку в основному займався відповідач, а тому вся документація, яка свідчить про будівництво об`єкту знаходиться у нього.

Позивач зазначає, що значну суму коштів на будівництво будинку надавала їй її мати, яка на той час працювала та мешкала в Італії.

Позивач звертає увагу суду, що в кінці 2018 року, не зважаючи на те, що будинок був недобудований та не введений в експлуатацію, вона разом з чоловіком та дітьми переїхали до вказаного будинку, де і розпочали постійно проживати. Будинок фактично експлуатувався за своїм функціональним призначенням, але не приймався до експлуатації і право власності на нього ними не оформлювалось.

Позивач зазначає, що в січні 2020 року відповідач з незрозумілих їй причин звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Однак, не зважаючи на розірвання шлюбу, вони продовжували разом жити в будинку.

Позивач стверджує, що відповідач постійно влаштовував сварки та принижував її та під час однієї зі сварок, відповідач вигнав її з дітьми з спільного будинку.

Позивач зазначає, що оскільки в неї не було житла, вона була вимушена поїхати з дітьми до своєї матері, в Італію.

Позивач звертає увагу суду, що вона випадково через соціальні мережі дізналася, що її колишній чоловік, без її згоди виставив їх спільний будинок на продаж, вартість якого визначив у розмірі 2 349 000 грн.

Позивач наголошує, що вона в телефонній розмові з відповідачем намагалася з`ясувати всі обставини щодо будинку, однак отримала від відповідача відмову про поділ будинку та право на будь-яку частину їхнього спільного майна.

Позивач зазначає, що право власності на житловий будинок, загальною площею 186,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради, Київської області за ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що житловий будинок разом з господарськими спорудами та земельна ділянка, площею 0,05 га, кадастровий номер № :01:174:7442, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та відповідача у зв`язку з чим підлягає поділу між ними.

27 травня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним одноосібне право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,05 га, кадастровий номер №:01:174:7442, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та викликати в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідач за первісним позовом зазначає, що дійсно під час їхнього з позивачкою за первісним позовом шлюбу, ними було придбано у власність земельну ділянку.

Однак, вважає, що позивачка за первісним позовом не має ніякого відношення до будівництва будинку та її мати не надавала коштів на будівництво.

Відповідач за первісним позовом стверджує, що він самостійно здійснював закупівлю будівельних матеріалів , про що свідчать боргові розписки, згідно яких він брав у борг кошти, зокрема у свого брата ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на загальну суму 23 000 доларів США.

28 липня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому позивач за первісним позовом заперечувала щодо зазначених позовних вимог в зустрічній позовній заяві, виходячи з наступного.

Позивач за первісним позовом стверджує, що вона навіть не знала, що чоловік брав у борг кошти для будівництва будинку.

Позивач за первісним позовом звертає увагу суду, що про існування боргових розписок відповідача за первісним позовом їй було не відомо. Будь-яких розписок на отримання коштів для будівництва будинку, під час спільного сумісного проживання відповідач за первісним позовом нікому не надавав, а кошти на будівництво від ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ніколи не отримував.

Крім того, зазначає, що виклик свідків, яких відповідач за первісним позовом просить викликати до суду, вона вважає неможливим, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть бути залучені в даній справі як свідки, оскільки вони зацікавлені в результаті справи.

Позивач вважає, що будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , а поділ майна, що є спільною сумісною власності подружжя є підставою для набуття особистої власності кожним з подружжя.

Таким чином, зазначає, що вимога відповідача за первісним позовом щодо визнання за ним одноосібного права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . правових та фактичних підстав для задоволення не має, а тому в цій частині просить відмовити в задоволенні зустрічного позову.

07 серпня 2023 року надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, відповідач за первісним позовом зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що значну частину коштів на будівництво будинку надавала її мати, зокрема не підтверджено документально перерахування коштів із- за кордону та готівкові кошти він не отримував.

Також зазначає, що він заперечує факт допомоги грошовими коштами на будівництво, як матір`ю позивачки за первісним позовом, так і самою позивачкою.

Відповідач за первісним позовом стверджує, що земельна ділянка оформлена була на нього, оскільки позивач за первісним позовом не хотіла приватного будинку, її влаштовувало проживати в квартирі, а тому він займався оформлення документів, власноручно виконував деякі будівельні роботи та брав кошти у борг, не чіпаючи сімейний бюджет.

Крім того, зазначає, що твердження позивача за первісним позовом, що свідки, які позичали йому кошти є братом та товаришем, однак вони не тільки позичали кошти, а й фізично допомагали неодноразово виконувати роботи на будівництві.

Відповідач за первісним позовом вважає, що позивач не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідною позовною заявою про визнання договорів позики недійсними.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2021 року суддею ОСОБА_9 прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_10 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіна Максима Сергійовича завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору про поділ нерухомого майна, серія та номер 1516, право власності, на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 08.04.2015 р., індексний номер 20596417, номер запису про право власності № 9331449. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечила. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про поділ майна, набутого подружжям під час шлюбу.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 20 грудня 2013 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2713, після укладення шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (т.1, а.с. 12).

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (т.1, а.с.16,17).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2020 року по справі № 760/2971/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінськго міського нотарільного округу Нельзіним М.С. за реєстровим № 2860, ОСОБА_13 (далі- продавець) передав земельну ділянку у власність ОСОБА_14 та ОСОБА_2 (далі покупці), а покупці прийняли у власність земельну ділянку(у рівних частинах кожен, тобто по частині) і сплачують за неї грошову суму, визначену цим договором.

Відповідно до абз.2 п.1 вищевказаного договору земельна ділянка, площею 0,1000 га (прибудинкова територія 0,1000 га), кадастровий номер :01:174:7269, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.2 вищевказаного договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 148 076 ( сто сорок вісім тисяч сімдесят чотири) гривні 96 копійок.

Відповідно до а.2 п.2 вищевказаного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно витягу з Державного земельного кадастру, 65 522 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять дві) гривні 96 копійок.

Відповідно до абз.3 п.2 вищевказаного договору експертна грошова оцінка земельної ділянки згідно звіту про експертну грошову оцінку, виданою Товарною організацію «Універсальна» 19 травня 2014 року складає 148 076 (сто сорок вісім тисяч сімдесят шість) гривень.

Пунктом 6.4 вищевказаного договору передбачено, що вищевказаний договір посвідчено за згоди дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_3 , оформленого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 27 травня 2014 року за реєстром № 2859, зміст якої доведено до відома продавця.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22224634 від 27 травня 2014 року, ОСОБА_15 на праві спільної часткової власності, а саме розмір частки належить земельна ділянка, кадастровий номер № :01:174:7269,за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору про поділ земельної ділянки та припинення спільної часткової власності від 08 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінськго міського нотарільного округу Нельзіним М.С. за реєстровим № 1516, між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 було здійснено поділ земельної ділянки в натурі наступним чином: ОСОБА_2 набув право власності на окрему індивідуально визначену земельну ділянку, площею 0,0500 га, кадастровий номер №:01:174:7442, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, ОСОБА_14 набув право власності на окрему індивідуально визначену земельну ділянку, площею 0,0500 га, кадастровий номер №:01:174:7443, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.10 вищевказаного договору, договір посвідчено за згодою дружини ОСОБА_2 ОСОБА_3 , оформлено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 08 квітня 2015 року за номером № 1515.

Відповідно до заяви-згоди на підписання договору від 08 квітня 2015 року, ОСОБА_3 надала згоду на підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору про поділ земельної ділянки в натурі та припинення спільної часткової власності, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :01:174:7269 за ціну та на умовах на його розсуд. При цьому, стверджувала, що підписання договору здійснюється в інтересах сім`ї на умовах,які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них. Статті 57-54 Сімейного кодексу України роз`яснено ОСОБА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 245790356 від 24 лютого 2021 року, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку з кадастровим № :01:174:7442 за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1, а.с.18-19).

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 245790356 від 24 лютого 2021 року, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 186,3 кв.м, житловою площею 101,9 кв.м, опис: житловий будинок літера «А»; сарай літера «Б»;огорожа № 1-3; свердловина № 4; вигрібна яма № 5,6,7 за адресою АДРЕСА_1 . (т.1, а.с.18-19).

Судом досліджено звіт, наданий відповідачем з експертної оцінки земельної ділянки від 19 лютого серпня 2022 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Консалтинг», відповідно до якого вартість земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка),яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 364 363 (триста шістдесят чотири тисячі триста шістдесят три) гривні, що за курсом НБУ станом на дату оцінки складає 12 875 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят п`ять) доларів США.

Відповідно до наданого відповідачем звіту про оцінку майна від 19 лютого 2022 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Консалтинг», вартість житлового будинку,загальною площею 186,30 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул.. Руданського Степана, буд. 8-А, складає 506 140 (п`ятсот шість тисяч сто сорок) гривень, що за курсом НБУ станом на дату оцінки наближено складає 17 885 (сімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) доларів США.

Відповідно до наданого позивачем звіту про оцінку майна від 21 лютого 2022 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Стоун Брідж», вартість житлового будинку,загальною площею 186,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 2 383 000 (два мільйони триста вісімдесят три тисячі) гривень 00 копійок; вартість житлового будинку,загальною площею 186,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 1 191 500 (один мільйон сто дев`яносто одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено і сторонами не заперечувалася та обставина, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_2 була придбана під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, відповідач визнав вимогу позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, набутого під час шлюбу, а саме: земельної ділянки , площею 0,05 га, кадастровий номер № :01:174:7442 за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з підстави доведення позивачем, що дане майно було набуте під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Щодо вимог за зустрічним позовом про визнання майна особистою приватною власністю.

Відповідно до розписки від 17 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США для проведення будівельних робіт. Грошові кошти зобов`язувався повернути за вимогою позикодавця.

Відповідно до розписки від 15 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США. Грошові кошти зобов`язувався повернути у місячний термін з моменту вимоги ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зустрічній позовній заяві відповідач ОСОБА_2 зазначає, що кошти, які були отримані ним позику від ОСОБА_3 10 000 доларів США та ОСОБА_6 13 000 доларів США є його особистою власністю, а тому і побудований за ці кошти будинок є його особистою власністю. Разом з тим, відповідач в судовому засіданні зазначив про те, що отримав вказані кошти у борг в інтересах сім`ї для будівництва будинку з метою подальшого спільного проживання з позивачем та дітьми у цьому будинку. Таким чином, відповідачем не доведено, що вказані кошти були його особистою власністю. Питання про те, чи є вказані кошти спільною сумісною власністю подружжя не входить до предмету доказування у даній справі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем за первісним позовом доведено, що майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 186, 3 кв.м., разом з господарськими будівлями та спорудами, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109) та земельна ділянка, площею 0,05 га, кадастровий номер :01:174:7442 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог за первісним позовом. При цьому, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не доведено, що ним побудовано спірний будинок за особисті кошти, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок, загальною площею 186, 3 кв.м., разом з господарськими будівлями та спорудами, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109) та земельну ділянку, площею 0,05 га, кадастровий номер :01:174:7442 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У порядку поділу майна подружжя:

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 186, 3 кв.м., житлова площа 101,9 кв.м., опис: житловий будинок літера «А», сарай літера «Б», огорожа №1-3, свердловина №4, вигрібна яма №5,6,7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109), розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:174:7442 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук