Справа № 285/1388/24
провадження у справі № 2/0285/815/24
30 липня 2024 року м. Звягель
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді………………...……..Літвин О. О.,
секретаря………………….……………Клечковської М. М.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні
за правилами загального позовного провадження цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 ,
поданим в її інтересах представником, адвокатом Семенькою Василем Михайловичем,
третя особа: виконавчий комітет Піщівської сільської ради Звягельського району Житомирської області, як орган опіки та піклування,
про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
У березні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача (своєї доньки), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 29.05.2024 (а.с.46) просила позбавити її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і стягувати з неї на свою користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно.
Позов мотивований тим, що відповідач самоусунулася від виховання, утримання, фізичного розвитку своєї дитини, яка на цей час проживає разом із нею, його бабою в АДРЕСА_1 , і тільки вона доглядає та утримує свого онука, піклується про стан його здоров`я та всебічний розвиток. Будучи матір`ю ОСОБА_3 , відповідач не виконує свої зобов`язання по його фінансовому забезпеченню, хоча є працездатною особою та може надавати матеріальну допомогу.
Сторони в судове засідання не прибули, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи проведено у їхній відсутності.
Від позивача надійшла заява, в якій вона підтримала позов, просила його задовольнити та слухати справу за її відсутності.
Представник органу опіки та піклування у підготовчому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог.
Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася, в судове засідання вкотре не з`явилася, причини неявки не повідомила. Також до суду не надходили від неї заяви чи клопотання щодо розгляду справи. Про місце і час судових засідань вона повідомлена згідно з вимогами ст.ст.128, 131 ЦПК, а також шляхом розміщення оголошення на сайті суду в мережі Інтернет.
Клопотань, які б свідчили про зацікавленість відповідача у розгляді справи, матеріали не містять.
З урахуванням положень ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи і надані докази, суд приходить наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитині для повного, гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння (Закон України «Про охорону дитинства»).
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Виховання дитини обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, опікун, піклувальник, особа, в сімї якої проживає дитина (ст.165 СК України).
Встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві. Його батьком вказаний ОСОБА_4 , який згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження записаний відповідно до ч.1 ст.135 СК України, тобто зі слів матері.
Згідно довідок сільської ради дитина зареєстрована за однією адресою з матір`ю - в АДРЕСА_2 , однак фактично проживає за місцем реєстрації позивача в тому ж селі по АДРЕСА_1 .
У лютому 2024 позивач звернулась до органу опіки та піклування із заявами про те, що відповідач покинула свого сина та просила підготувати висновок щодо доцільності позбавлення її батьківських прав. З 12.02.2024 хлопчика тимчасово влаштовано в сім`ю дядька ОСОБА_2 , сина позивачки.
Згідно актів обстеження умов проживання від 09.02.2024 та 28.02.2024, проведеними представниками сільської ради і поліції, малолітній ОСОБА_3 проживає разом із позивачкою, її чоловіком, їх повнолітнім сином та його сім`єю в АДРЕСА_1 .
З характеристики навчального закладу, дошкільного структурного підрозділу закладу загальної середньої освіти «Корецька гімназія» Корецької міської ради, слідує, що вихованням ОСОБА_3 протягом часу перебування його в закладі, з вересня 2023 року, мати не займається, дитину в садочок приводять дядько (син позивачки та брат відповідачки) і його дружина.
Відповідач 22.02.2028 у своїй заяві, нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , при цьому повідомила, що матеріально його не утримує, участі в його житті не бере і його вихованням не займається.
Орган опіки та піклування у своєму висновку від 01.03.2024 вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з даним позовом, якому передувала виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів онука щодо його права на материнське піклування.
Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів.
Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, матері, так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них.
Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя свого сина на його бабу, дядька та інших близьких родичів, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Неможливість активної участі матері в житті своєї дитини не спричинена об`єктивними причинами і таку її поведінку, на думку суду, змінити у кращу сторону наразі неможливо.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Враховуючи вік ОСОБА_3 , судом його думка в даній справі не заслуховувалась.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії зазначено, що коли інтереси дитини суперечать інтересам батьків, органи влади повинні встановлювати справедливий баланс цих інтересів, при цьому особливе значення надається найкращим інтересам дитини.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Обставину, про яку стверджує сторона, потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідач не надала суду докази, які б спростовували обставини, викладені у позовних вимогах.
Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків; враховуючи положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»; те, що між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок; за відсутності будь-яких заперечень з боку відповідача суд вважає доведеним факт її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина, а позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав - обґрунтованими.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України), який є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст.180 СК України).
Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.
Відповідно до ст.180 СК України, ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України).
Положеннями СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст.ст.180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст.185); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності.
Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей: віком до 6 років - 2563 грн; від 6 до 18 років - 3196 грн.
Кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідач є здоровою особою 37 років. Доказів наявності в неї на утриманні інших осіб або будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання матеріальної допомоги своєму сину, суду надано не було.
Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів дворічного ОСОБА_3 , враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Україні; потребу хлопчика у фінансовій допомозі з боку відповідача, яка є людиною працездатного віку та зобов`язана брати участь у забезпеченні благополуччя свого сина, - суд приходить висновку, що вона в змозі сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному у позовних вимогах: 1/4 частина всіх видів її заробітку щомісячно. Такий розмір буде реальним, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дитини, відповідатиме, як інтересам ОСОБА_3 , так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості.
Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 01.03.2024, рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
З відповідача також належить стягнути судовий збір на користь позивача при подачі нею позову в сумі 1211,20 грн та на користь держави в тому ж розмірі.
Керуючись статями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -
Позов задовольнити повністю.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягувати зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи стягнення з 01.03.2024 до повноліття сина, до ІНФОРМАЦІЯ_4.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору та на користь держави 1211,20 грн судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Судове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на нього протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення або з дня його складення, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи (ст.ст.352, 354 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після апеляційного перегляду (ст.273 ЦПК України).

Головуюча суддя? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? О. О. Літвин