Провадження № 2/344/1097/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

16 липня 2024 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Ласки І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до відповідача російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі вказують, що 24лютого 2022 року Російська Федерація широкомасштабно вторглась в Україну, зокрема місто Маріуполь Донецької області опинився в блокаді у зв`язку з оточенням ворожим військом всього міста.

Позивачі є однією сім`єю. Через масовані щогодинні артобстріли та авіаудари позивачі, ризикуючи життям, були змушені покинути свою домівку та бігти до іншого району міста, щоб перебувати в укритті. У зв`язку з бомбардуванням соціально-критичної інфраструктури, місто з 02 березня 2022 року повністю залишилось без електропостачання, водопостачання, газопостачання, як наслідок повністю пропав мобільний зв`язок, телерадіомовлення, місто було повністю відрізано від зовнішнього миру. Через облогу міста у позивачів були повністю відсутні продукти харчування, ліки та вода. Всі спроби виїхати з міста, щоб врятуватись, були марними, адже військовослужбовці ворога нікого не випускали, вони не дозволяли створити евакуаційний «зелений коридор», також нікого не пропускали: ні волонтерів, ні представників інших міжнародних організацій, у зв`язку з чим позивачі вимушені були збирати дощову воду, сніг для того, щоб була хоча б технічна вода. Ворог щогодини скидав авіабомби на житлові квартали, в яких ховалися мирні мешканці, багатоповерхівки просто складувались та палали, трупи мирних мешканців лежали проспектами міста, людей ховали на подвір`ях. Позивачам у цей період від того, що відбувається, часто було погано, піднімався тиск та пульс, проте через постійні обстріли, відсутність зв`язку, на допомогу ніхто не міг приїхати: ані служба порятунку, ані швидка допомога, ані пожежна служба.

19 квітня 2022 року позивачам вдалось зв`язатись із родичами, які перебували на підконтрольній Україні території, домовились із перевізниками, заплатили 19 тис. грн за кожного та змогли виїхати. При евакуації, коли до м. Запоріжжя залишилось 100 км, на блок-посту озброєні люди російської федерації не дозволяли позивачам далі проїхати, тому вони поїхали до м. Бердянська Запорізької області, де перебували там до 04 травня 2022 року.

04 травня 2022 року позивачі вирішили спробувати виїхати на підконтрольну Україні територію з м. Бердянська, оскільки він також був окупований, навіть під обстрілами та ховатись в цьому місті також було небезпечно. Так, 04 травня 2022 року позивачі сіли в автомобіль та їхали через с. Зеленівка, де їх знову зупинили, ночували в машині дві доби для того, щоб пройти в порядку черги на фільтрацію. Після проходження фільтрації, їх відпустили, вони почали рух у бік с. Василівка колоною, де через деякий час перед першою машиною в колоні російські війська поставили бойову машину «БТР», направили її на колону та сказали чекати представників Червоного Хреста. Після спливу восьми годин почали пускати по шість машин, коли дійшла черга до машини позивачів, озброєний військовий почав вимагати заплатити йому по 100 доларів США, що і було зроблено. Після чого машину позивачів пропустили, вони доїхали до м. Запоріжжя, ночували в садочку. Після чого доїхали до м. Львова, а потім до м. Івано-Франківська, де і проживають по теперішній час.

Протягом повномасштабного вторгнення до того, як позивачам вдалось виїхати з м. Маріуполя, вони постійно були в стані стресу, проходили принизливу фільтрацію, вимушені були терпіти приниження з боку ворогів аби зберегти життя та дістатися підконтрольної України території.

Через надходження смс-повідомлень, поки у місті був мобільний зв`язок, від ворожих спецслужб з погрозами відібрати майно чи зруйнувати його, або відкрити кримінальне провадження за надуманими мотивами, засудити та арештувати і головне постійні артобстріли, позивачі змушені були прийняти негативне для себе рішення про залишення нерухомого майна з усім його начиненням, яке не вдалося вивести вже з тимчасово окупованого міста.

Право на володіння, користування і розпорядження майном у вигляді квартири фактично порушене російською федерацією, що зумовлює неможливість проживати в ній, керуючись при цьому законодавством України, а не російської федерації.

Також усе їхнє майно, що знаходилось у квартирах, повністю зруйноване та розкрадене. Окупаційною владою м. Маріуполя було знесено квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які є рідними сестрами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які є подружжям та батьками зазначених осіб.

Результатом збройної агресії для них стала втрата належного майна, підтримки та надії на повернення додому, адже рідного міста вже немає, він повністю зруйнований, позивачі позбавлені звичайного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернутися додому та налагодити побут.

Умови, в яких позивачі наразі опинились, не дають можливості налагодити звичайний спосіб життя, оскільки усе, до чого вони прагнули, тепер є неможливим, дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилося на моральному та фізичному стані.

Втративши житло, можливість проживати у рідному місті, можливість спілкуватись із близькими людьми, позивачі відчувають розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає моральну шкоду. Вони вимушені витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Внаслідок збройної агресії порушені цивільні права позивачів, їх позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати властивості належного майна для задоволення власних потреб.

Крім того, зараз позивачі проживають у м. Івано-Франківську, але після подій, свідком яких вони стали у м. Маріуполі та всього, що сталось з ними, вони дуже нервують та реагують на повітряні тривоги, що також привело до нервового зриву, розладу діяльності серцево-судинної системи, підняття артеріального тиску та виникнення хвороби, підвищення психоемоційного напруження, порушення сну, тривожно-депресивного розладу, загостренню хронічних захворювань, почуття тривоги і розгубленості та депресивного фону настрою і, як наслідок, погіршення загального стану здоров`я тощо, що також через депресивний стан виражається у непорозумінні у сім`ї.

Позивачі вважають, що наявний факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що їм завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну та руйнування і пошкодження майна.

За таких обставин позивачі просять стягнути з відповідача на користь позивачів заподіяну моральну шкоду у розмірі по 5 000 000,00 гривень кожному (а.с. 1-8).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2023 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 60-61).

Ухвалою суду від 01 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.62-64).

20 грудня 2023 року позивачами усунуто недоліки (а.с. 67-70).

Ухвалою суду від 22 грудня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 72-74).

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року закрито підготовче провадження по справ та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 90-92).

Позивачі у судове засідання не з`явилися, проте до суду подали заяви, в яких позовні вимоги підтримують, просять розглядати справу за відсутності сторони позивача, не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 104-105, 115-118).

Відповідач повідомлявся про судові засідання через публікацію оголошення на офіційному сайті Судової влади України, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позовну заяву не надіслав, у судові засідання представник відповідача не прибув, причини неявки суду не повідомив.

Суд зауважує на тому, що у постанові від 14 квітня 2022 року по справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року (справа № 308/9708/19), оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від рф або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) Європейський суд з прав людини також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Додатково Верховний Суд вказав, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування "деліктного винятку" будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 16 липня 2024 року прийнята відповідна ухвала (а.с. 132).

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач 1 ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки від 06 травня 2022 року (а.с. 9-10).

Згідно копії реєстраційного посвідчення, квартира в АДРЕСА_2 , в цілому квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с. 11-12).

На квартиру за адресою: АДРЕСА_1 складено технічний паспорт (а.с. 13, 15).

10 серпня 2001 року з ОСОБА_1 укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 14).

27 серпня 2001 року був укладений договір дарування між ОСОБА_6 , Дарувателем, та ОСОБА_1 , Обдарованою, за умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру за АДРЕСА_4 (а.с. 14).

20 квітня 2022 року в застосунку «Дія» надіслано повідомлення про зруйноване або пошкоджене майно щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , стан: зруйновано, опис пошкоджень: знищено повністю (а.с. 16-17).

Позивач 4 ОСОБА_4 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , про що свідчить копія довідки від 06 травня 2022 року (а.с. 22-26).

26 жовтня 2023 року ОСОБА_4 зверталася за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (а.с.27).

Позивач 2 ОСОБА_2 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , що підтверджується копією довідки від 06 травня 2022 року (а.с. 30-33).

10 липня 2022 року ОСОБА_2 зверталася за медичною допомогою (а.с.34).

Позивач 3 ОСОБА_3 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , що підтверджується копією довідки від 06 травня 2022 року (а.с. 35-39).

24 жовтня 2023 року в застосунку «Дія» було надіслано повідомлення про зруйноване або пошкоджене майно щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , стан: пошкоджено частково (непридатно до експлуатації), опис пошкоджень: пожежа, влучання снаряду, немає вікон, немає дверей (а.с. 40).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 48).

Позивач 5 ОСОБА_5 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , що вбачається з довідки від 06 травня 2022 року (а.с. 47, 49).

Позивач 6 ОСОБА_6 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , що підтверджується копією довідки від 06 травня 2022 року (а.с.50-51).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.52).

22 липня 2023 року в застосунку «Дія» надіслано повідомлення про зруйноване або пошкоджене майно щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , стан: зруйновано, опис пошкоджень: немає фундаменту (а.с. 53).

Позивачами долучено фотографії зруйнованого нерухомого майна (а.с.18-21, 28-29, 41-46, 54-58).

У відповідності зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктами 8-9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які затверджені Верховною Радою України, на всій території України запроваджено воєнний стан.

Згідно частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Так, суд бере до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами частини третьої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України), стала окупація частини території України, у тому числі з 24 лютого 2022 року окупація міста Маріуполь Донецької області, де позивачі проживали, мали на праві приватної власності та у користуванні нерухоме майно.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно частини другої статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

За нормами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (пункти 3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час збройного конфлікту 1949 року, розділом ІІ Конституції України.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором.

Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Згідно статей 1167, 1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

При визначені розміру моральної шкоди суд виходить з того, що позивачі довели, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пошкодження нерухомого майна, у позивачів виникли психотравматичні фактори, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, внаслідок втрати можливостей користуватися своєю власністю.

У судовому порядку встановлений факт порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь громадян України.

При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховує характер та обсяг душевних страждань, важкість вимушених змін в житті позивачів, тому вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі, яка, за переконанням суду, становить 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок) на кожного позивача.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог.

Згідно частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Зважаючи на те, що позивач згідно приписів пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду даним позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст. 22, 23, 1167, 1168 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 4, 10-13, 15, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень нуль копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 15 140,00 грн (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень нуль копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач 1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання:

АДРЕСА_8 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Позивач 3 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Позивач 4 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Позивач 5 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Позивач 6 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач - держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, місцезнаходження: російська федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14 будівля 1.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті 16 липня 2024 року.

Повний текст рішення складено та підписано 25 липня 2024 року.

Суддя Мелещенко Л.В.