КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9164/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Єросової І.Ю., ухвалене в м. Київ 06 лютого 2024 року у справі за позовом Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Голд Брайд» про скасування реєстрації права власності та витребування земельної ділянки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року керівник Київської місцевої прокуратури № 8 звернувся із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, просив скасувати рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку (з кадастровим номером :75:670:0273) площею 0,1 га. по АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. та витребувати у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0273 пл. 0,1 га. по АДРЕСА_1 , покласти на відповідачів судові витрати.

Уточнивши позовні вимоги в травні 2020 року в частині першої вимоги, просив скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 09 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. про право власності на земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0273 пл. 0,1 га. по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 86.

Позов мотивував тим, що прокуратурою встановлено факт бездіяльності Київської міської ради щодо відновлення порушеного права територіальної громади на землю та невжиття указаним органом місцевого самоврядування заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист державних інтересів. Зокрема, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року в справі № 759/1851/15-ц задоволено позов прокурора Святошинського району м. Києва, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 859/1915 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ». Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912770 на право власності на вказану земельну ділянку та зобов`язано ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку на користь Київської міської ради.

Разом із тим, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану спірну земельну ділянку зареєстровано 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2009 року в справі № 2-4360/2009 (вказане рішення відсутнє у ЄДРСР). Надалі право власності на спірну земельну ділянку 30 серпня 2016 року перейшло до ТОВ «Голд Брайд», а на даний час зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2017 року, укладеного між ним та ТОВ «Голд Брайд».

Вказував, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста та після скасування рішення Київради від 09 липня 2009 року № 859/1915 із власності територіальної громади повторно не вибувала.

Крім того, відсутність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2009 року в справі № 2-4360/2009 у ЄДРСР дає підстави вважати, що воно у дійсності не приймалось.

Таким чином, в порушення норм земельного законодавства, спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади без відповідного волевиявлення її законного власника Київської міської ради, з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством щодо передачі земельних ділянок у власність, відтак земельна ділянка підлягає витребуванню від ОСОБА_1 в порядку ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником земельних ділянок.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позов задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проведену 09 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за №30393765 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 (кадастровий номер :75:670:0273). Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з кожного на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 13775,75 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі, справу розглянути у його відсутності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував на недоведеність висновку суду, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року, відсутнє у ЄДРСР, а справа не перебувала в провадженні даного суду. Суд першої інстанції дійшов вказаного висновку на підставі листа Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2017 року, отриманого на запит Київської місцевої прокуратури від 15 вересня 2017 року в рамках кримінального провадження № 0000056 від 12 травня 2017 року, яким повідомлено, що справа № 2-4059/2009 в Деснянському районному суді м. Києва відсутня, а судове рішення не ухвалювалось.

Звертав увагу, що в матеріалах справи відсутні докази фальшивості рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року в справі № 2-4059/2009, а його відсутність в ЄДРСР не свідчить про його неприйняття.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 756/618/14-ц, де зазначено, що фальшивість як ознака письмового документа, до якого внесено завідомо неправдиві відомості, існує з моменту його складення і видачі, проте факт фальшивості такого доказу є достовірно встановленим після ухвалення відповідного судового рішення.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 757/13185/17-ц, вказував, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_1 при купівлі земельної ділянки добросовісно покладався на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та через відсутність в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб або їх обтяжень не знав і не міг знати про існування таких прав чи обтяжень за іншою особою, тобто набув право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень способом.

Вказував, що судом першої інстанції залишено поза увагою обставини, які мали важливе значення для прийняття правильного рішення по справі, а саме що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права або інтересу шляхом звернення до суду з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проведену 09 липня 2016 року державним реєстратором. З даного приводу Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц зазначено, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом права або інтересу позивача. Таким чином, суд першої інстанції помилково задовольнив вказану вимогу.

Посилаючись на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 та інші, вказував, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який розпочався не з часу державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, а з часу, коли прокурор дізнався про порушення інтересів держави, тобто з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в справі № 759/10943/13-ц, в якій прокурор брав участь.

Вважав, що не застосувавши норми права та позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 до спірних правовідносин, судом першої інстанції було грубо порушено п. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України. В суді першої інстанції відповідач багаторазово заявляв клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин з тих підстав, що Київська міська рада та прокуратура, як учасники справи про порушення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку, дізнались (або могли дізнатися) з 05 березня 2014 року, тобто з дня набрання законної сили заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року по справі № 759/10922/13-ц, яким визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки в приватну власність.

Просив застосувати до спірних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 травня 2022 року в справі № 916/731/21, де зазначено, що суди не встановили та не зазначили, чи відповідає втручання у право на мирне володіння відповідачем спірним майном критеріям співмірності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, та постанову Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 362/3612/17, де зазначено, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування земельних ділянок, суд апеляційної інстанції встановив, що Кабінет Міністрів України повинен був дізнатися про порушення своїх прав в грудні 2004 року або після здійснення перевірки прокуратурою в 2009 році, таким чином право на звернення до суду з позовом в інтересах держави виникло у Кабінету Міністрів України з грудня 2004 року, але не пізніше липня 2009 року, тому звертаючись до суду з даним позовом в 2017 році, прокурор пропустив позовну давність.

Від Святошинської окружної прокуратури м. Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Наводив власні спростування проти доводів апеляційної скарги, зокрема, щодо неповного, на думку апелянта, з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, яке полягає у недоведеності висновку суду про відсутність у ЄДРСР судового рішення в справі № 2-4059/2009 в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова, зазначив, що прокурором на підтвердження позовних вимог долучено письмовий доказ, який відповідає вимогам ст. 77, 79, 80 ЦПК України та безпосередньо підтверджує відсутність правових підстав у ОСОБА_2 набуття права власності на спірну земельну ділянку та реєстрації такого права. При цьому доказів, які б спростовували встановлені факти, відповідачем не подавались та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Щодо належних способів захисту права територіальної громади, зазначив, що звертаючись з позовом до суду, прокурором встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з власності територіальної громади без відповідного волевиявлення її власника - Київської міської ради. Враховуючи, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади за відсутності волевиявлення власника та з порушенням встановленого законом порядку щодо передачі земельних ділянок у власність, остання підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради в порядку ст. 388 ЦК України.

Посилався на зміст абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Таким чином, у розумінні наведеної норми права у чинній редакції ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, стверджував, що відповідач помилково вказує на початок перебігу позовної давності з моменту набранням рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в справі № 759/10943/13-ц законної сили. Пояснював, що Київській місцевій прокуратурі № 8 в липні 2019 року під час ознайомлення з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно стало відомо про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також ТОВ «Голд Брайд», що підтверджується інформаційною довідкою від 03 липня 2019 року. В подальшому 15 липня 2019 року прокуратурі стало відомо про відсутність оригіналу рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2009 року в справі № 2-4059/2009 і про те, що відповідна справа в провадженні суду не перебувала. Відтак, прокуратурою дотримано строк позовної давності.

Щодо застосування ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказував, що з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірної земельної ділянки на користь позивача відповідає критерію законності: витребування з власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Вважав, що посилання відповідача на необхідність врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 756/618/14-ц, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, від 13 вересня 2023 року в справі № 757/13185/17-ц під час розгляду даної справи є безпідставними, оскільки у наведених відповідачем справах та у справі, що переглядається, різні підстави, обставини та нормативно-правове регулювання. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладені в постанові від 23 жовтня 2021 року в справі № 759/12225/18 (провадження № 61-514ск21) за позовом Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки та реєстрації права власності.

В судове засідання, призначене на 24 липня 2024 року, з`явився прокурор, інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд також враховує що відповідач ОСОБА_1 , яким подано апеляційну скаргу, просив розглянути апеляційну скаргу у його відсутності.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року в справі № 759/1851/15-ц за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської Ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку позов задоволено, визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської Ради №859/1915 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ № 912770 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_3 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18 червня 2010 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03790. Зобов`язано ОСОБА_3 повернути на користь Київської міської Ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0273, вартістю 358040,75 грн., що розташована на АДРЕСА_1 (а. с. 18 - 23 т. 1).

У даному рішенні судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 51 ЗК України спірна земельна ділянка на момент прийняття Київською міською Радою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття вказаного рішення, ця ж земельна ділянка була віднесена до земель житлової та громадської забудови. При цьому, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до правил ст. 20 ЗК України не проводилась, оспорюване позивачем рішення прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, суперечить актам цивільного законодавства, порушує право на землю територіальної громади м. Києва, у зв`язку із чим підлягає визнанню незаконним.

Заочне рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року (а. с. 43 - 48 т. 2).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 липня 2019 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер :75:670:0273, пл. 0,1 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , зареєстровано 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2009 року в справі № 2-4360/2009, головуючий суддя Кулініч Ю.П., в подальшому право власності перейшло 30 серпня 2016 року до ТОВ «Голд Брайд» на підставі протоколу, серія та номер: 2, виданий 21 липня 2016 року, видавник ТОВ «Голд Брайд», акт приймання-передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 21 липня 2016 року, видавник: ТОВ «Голд Брайд» (а. с. 14 т. 1).

В подальшому право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0273, пл. 0,1 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 4434, виданий 17 липня 2017 року, видавник Синиця Т.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Голд Брайд» (а. с. 13 т. 1).

На а. с. 189 - 200 т. 2 знаходиться копія реєстраційної справи щодо земельної ділянки пл. 0,1 га., кадастровий номер :75:670:0273 за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 86.

Згідно листа Деснянського районного суду м. Черкаси від 10 липня 2019 року на адресу Київської місцевої прокуратури № 8, судове рішення від 26 листопада 2009 року в справі № 2-4360/2009 під головуванням судді Кулініча Ю.П. щодо земельних ділянок, розташованих у м. Києві, не ухвалювалися, у суді наявна справа № 2-4360/2009, але з іншим предметом спору, а саме про стягнення аліментів, яку розглядала суддя Логвіна Т.В.; згідно алфавітного покажчика за 2009 рік, справи, стороною у яких був ОСОБА_2 в суді, відсутні (а. с. 41 т. 1).

04 липня 2019 року прокурором було повідомлено Київську міську раду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про підготовку позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та її витребування (а. с. 24 - 25 т. 1).

Представник Київської міської ради під час розгляду справи в суді першої інстанції підтримав позов та просив його задовольнити (а. с. 57 - 61 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов Святошинської окружної прокуратури м. Києва про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що відчуження нерухомого майна було здійснено особою, яка не є власником цього майна та жодних дій щодо розпорядження цією земельною ділянкою Київською міською радою не вчинялося, тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а відтак наявні правові підстави для витребування вказаної земельної ділянки від добросовісного набувача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що правова підстава для виникнення права власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 , після якого право власності перейшло ТОВ «Голд Брайд», а потім до ОСОБА_1 , відсутня, оскільки рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009, на підставі якого таке право власності за ОСОБА_5 було зареєстровано, не існує (не було ухвалено), на підтвердження чого надано належний та допустимий доказ - лист Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2017 року (а. с. 41 т. 1).

Та обставина, що відповідь суду на запит прокуратури отримано нею в межах розгляду кримінальної справи № 0000056, не впливає на належність та допустимість листа Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2017 року як доказу в межах розгляду даної цивільної справи, оскільки безпосередньо стосується спірних правовідносин.

Відповідачем на спростування вказаних висновків не надано до суду доказів існування (ухвалення) рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 та набрання ним законної сили.

Є неспроможними доводи відповідача в апеляційній скарзі, що відсутність рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не свідчить про його неприйняття, оскільки згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень» було забезпечено постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень місцевих загальних судів - не пізніше 01 січня 2007 року.

Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.

Отже, відсутність вищевказаного рішення суду від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 у Єдиному Державному реєстрі судових рішень є достатньою підставою для висновку, що таке рішення судом не ухвалювалось, дана обставина підтверджена належними доказами по справі, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

З цих підстав апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 про недоведеність висновку суду першої інстанції, що рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 відсутнє у ЄДРСР, а відповідна справа не перебувала в провадженні суду.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 756/618/14-ц, що у матеріалах справи відсутні докази фальшивості рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року у справі № 2-4059/2009, апеляційний суд відхиляє як безпідставні, з огляду на те, що в мотивувальній частині суду першої інстанції відсутні висновки про фальшивість вказаного судового рішення, натомість суд першої інстанції встановив, що вибуття відбулося на підставі неіснуючого судового рішення, що не є тотожними поняттями.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 335/10446/18 (провадження № 61-3291св21).

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо витребування земельної ділянки, апеляційний суд враховує таке.

У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено можливість витребувати майно від добросовісного набувача за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом зазначеної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради поза її волею на підставі судового рішення, яке не ухвалювалось, то вона має бути витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 як добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо порушення його прав як останнього власника і добросовісного набувача та вмотивовано відхилено ці доводи, зазначивши, що встановлені по справі обставини свідчать про відчуження земельної ділянки особою, яка не є власником цього майна за рішенням суду, що не ухвалювалось, яке фактично спрямоване на незаконне заволодіння майном власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Такі підстави і обставини витребування земельної ділянки повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а тому посилання відповідача щодо порушення його прав як останнього власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 757/13185/17-ц про те, що за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, з огляду на відмінність правовідносин у справі № 757/13185/17-ц, на яку посилається відповідач, оскільки суди у цій справі не оцінювали добросовісність поведінки відповідача щодо набуття права на спірне майно.

Апеляційний суд також враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, від 26 березня 2024 року в справі № 137/201/23 (провадження № 61-11687св23) про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Також суд врахував, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатне передання земельної ділянки у приватну власність та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею.

При цьому судом першої інстанції враховано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а також те, що для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 175/5124/19 (провадження № 61-1535св23) дійшов висновку, що право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні норми стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Повернення у комунальну власність земельної ділянки, незаконно набутої фізичною особою без відповідного рішення уповноваженого органу, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Таким чином, суд у цій справі перевірив, чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Надав належну оцінку добросовісності відповідача та додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційний суд також враховує інтереси Київської міської ради як розпорядника майна територіальної громади, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, якого позбавили володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, перевищують інтереси набувача, який набув право власності на майно. Отже, за обставин цієї справи, вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння є обґрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції правильно зауважено, що ОСОБА_1 , із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до попереднього набувача, у якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження № 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21).

Таким чином, немає підстав уважати, що витребування земельної ділянки є надмірним тягарем для ОСОБА_1 , та для застосування до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 24 травня 2022 року в справі № 916/731/21, про що відповідач просив в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд звертає увагу на нерелевантність наведеної постанови, оскільки, на відміну від обставин у справі, що переглядається, у справі № 916/731/21 Верховний Суд зазначив, що суди не застосували статтю 1 Першого протоколу до Конвенції і відповідну практику ЄСПЛ, не встановили і в судових рішеннях не зазначили, чи відповідає втручання у право на мирне володіння відповідачем спірним майном трьом вищенаведеним критеріям. Колегія суддів зауважила, що дослідження зазначених обставин має першочергове значення у справах, предмет позову в яких пов`язаний з витребуванням майна у особи. Однак, не звернувши увагу на необхідність надання оцінки зазначених обставинам, суди вважали за можливим задовольнити частково позовні вимоги, що за таких обставин не може вважатися належним та всебічним розгляд справи № 916/731/21, а прийняті рішення не відповідатимуть засадам верховенства права та законності, які є ключовими відповідно до приписів статті 236 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності та необхідності його обрахування з моменту набрання рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року законної сили, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляв про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що про існування заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі № 759/1851/15-ц позивач дізнався (або міг дізнатися) 25 серпня 2015 року у день набрання ним законної сили. Таким чином, останнім днем звернення до суду в межах встановленої позовної давності з позовом про витребування земельної ділянки було 25 серпня 2018 року, водночас, прокуратура звернулась із позовом лише 08 липня 2019 року, тобто зі спливом позовної давності (а. с. 76 т. 1).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Апеляційний суд враховує, що предметом розгляду справи № 759/1851/15-ц, на заочне рішення від 25 травня 2015 року в якій посилається відповідач, була правомірність набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , проте в межах даної справи оскаржується правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, яке зареєстроване за ним на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2017 року, та ОСОБА_2 , яке зареєстроване ним 08 липня 2016 року, тобто вже після ухвалення вказаного рішення у справі № 759/1851/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що спірну державну реєстрацію права власності земельної ділянки за першим набувачем ОСОБА_2 було здійснено на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської К.С. від 09 липня 2016 року, державну реєстрацію проведено 08 липня 2016 року, тобто земельна ділянка вибула з комунальної власності 08 липня 2016 року, чим порушено права позивача, тому саме з цього дня починається перебіг позовної давності для позивача Київської міської ради.

З даним позовом прокурор звернувся до суду в інтересах Київської міської ради 08 липня 2019 року, тобто в межах (в останній день) строку позовної давності, а тому правильним є висновок суду першої інстанції, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідачем цих обставин по справі не спростовано і об`єктивних доказів на спростування таких висновків до суду не надано.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_1 із посиланням на зазначені ним правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 362/3612/17 щодо пропуску позовної давності прокурором, визнавши такі посилання відповідача помилковими.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що Київська міська рада та прокурор, як учасники справи про порушення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку, дізнались (або могли дізнатися) з 05 березня 2014 року, тобто з дня набрання законної сили заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року по справі № 759/10922/13-ц, яким визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки в приватну власність, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки зазначеним судовим рішенням у справі № 759/10922/13-ц прийнято рішення щодо іншої земельної ділянки з кадастровим номером :75:670:0294 на АДРЕСА_3 , яка була передана у власність іншої особи ОСОБА_6 .

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги та відзиву на неї в цілому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав ще одну земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_4 , право власності на які, як встановив суд, первісно було зареєстроване на підставі неіснуючого судового рішення за ОСОБА_2 . У зазначеній справі № 759/12144/19 суди першої та апеляційної інстанції задовольнили позов прокурора і Київської міської ради про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 та скасування реєстрації права власності (а. с. 147 - 156 т. 2), в касаційному порядку, згідно відомостей з ЄДРСР, вказані рішення не оскаржувалися.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з судовим рішенням в частині задоволення вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проведену 09 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за №30393765 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , оскільки це не є ефективним способом захисту прав власника.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18).

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Аналогічний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) та інших.

Відтак, позов в цій частині не підлягав задоволенню в даній частині через неефективність обраного позивачем способу захисту, і задоволений судом першої інстанції безпідставно.

Апеляційний суд враховує, що права, свободи та інтереси власника майна в достатній мірі захищені судом шляхом задоволення вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідача, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині та в частині стягнення судових витрат з відповідача ОСОБА_2 , із прийняттям нової постанови про відмову в позові про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року скасувати в частині задоволення вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 в розмірі 13775,75 грн., та прийняти в цій частині нову постанову, якою в позові про скасування реєстрації права власності відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.