Номер провадження: 22-ц/813/3213/24
Справа № 495/4893/23
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року у складі судді Заверюхи В.О.,

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2003 року позивачі разом із своєю сім`єю заселились жити до житлового будинку АДРЕСА_1 та вже понад 20 років добросовісно, безперервно володіють та відкрито користуються даним житловим будинком з надвірними спорудами. Під час вселення у зазначений будинок він був недобудований та підлягав капітальному ремонту. Позивачі зазначили, що факт володіння нерухомим майном ніколи не приховували. Під час вселення у вказаний будинок, позивачами було проведено ряд відновлювальних робіт, оскільки вказаний будинок був незавершеного будівництва та не було проведено до нього відповідних комунікацій, що підтверджується - актом №1041 від 06.11.2008, актом №0078672 від 01.11.2008 про порушення Правил користування електричною енергією для населення, листом №145 від 21.08.2012 щодо погодження про підключення будинку АДРЕСА_1 до міської мережі каналізації на ім`я ОСОБА_2 , на чиє ім`я і відкрито особовий рахунок. Починаючи з 2003 року позивачі самостійно сплачували всі комунальні послуги та повністю утримували будинок відкрито, безперервно та добросовісно.

Згідно технічного паспорта виданого 26.03.2020, позивачами за час проживання у вказаному будинку збудовано - прибудову - літ.а2, прибудову а3, ганок - а4, господарський блок літ.«І», встановлено ворота, хвіртку, огорожу, встановлено металопластикові вікна, відновлено перекриття даху, проведено ремонт у всьому будинку. 25.02.2020 КП «ЖЕО-1» видано акт про фактичне місце проживання, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1 з 2003 року проживає родина у складі: ОСОБА_1 , 1962 року народження, ОСОБА_2 , 1963 року народження, донька позивача ОСОБА_4 , 1984 року народження та онуки з моменту народження: ОСОБА_5 , 2005 року народження і ОСОБА_6 , 2010 року народження. Крім того, згідно довідки №131 від 28.02.2020 відвідування та нагляд лікарем-педіатром та медичною сестрою дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснюється з 12.07.2005 року та дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснюється з 31.03.2020 року за адресою АДРЕСА_1 . Згідно довідки №45 від 05.03.2020 року, діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , підстава особові справи дітей №3-186 та №3-217. Факт відкритого, безперервного та добросовісного володіння позивачами вказаним будинком підтверджують всі сусіди.

У вказаний будинок позивачі вселилися на підставі згоди ОСОБА_7 - батька відповідача та переданих позивачами коштів в якості завдатку на вказаний об`єкт незавершеного будівництва, тому позивачі вважали, що в них наявні всі законні підстави для володіння вказаним майном. Проте, на теперішній час позивачам стало відомо, що батько відповідача ніколи не був власником даного будинку та не мав права ним розпоряджатись, тобто, як вказують позивачі їх фактично ошукали. Однак, позивачі починаючи з 2003 року продовжували відкрито і добросовісно володіти вказаним будинком.

21.09.2015 проведено державну реєстрацію, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24750465 від 25.09.2015 о 11:15:10. Згідно рішення суду від 18.04.2012 судом встановлено факт прийняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , що відкрилась після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак, померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належав об`єкт незавершеного будівництва на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.1959 року, що додатково підтверджується відміткою від 18.19.2003 року на договорі купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 01.06.1959 року. Всі дані, які підтверджують даний факт знаходяться в інвентаризаційній справі №2283. Отже, ОСОБА_3 не міг успадкувати житловий будинок, в той час коли він не був зареєстрований за померлими, як об`єкт завершеного будівництва. Матеріали інвентаризаційної справи містять відомості щодо вартості спірного майна на 2004 рік, а саме 161 03 грн. На теперішній час за рахунок вкладень позивачів та відновлювальних робіт вартість будинку збільшено в декілька раз. Отже, вказана реєстрація права власності за ОСОБА_3 на спірне майно під час відкритого, добровільного і безперервного володіння позивачами цим майном майже понад 12 років є незаконною, оскільки за відповідачем зареєстровано обсяг прав, який не належав спадкоємцям, а отже така реєстрація є неправомірною.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачі відкрито та протягом тривалого часу, а саме більше 12 років володіли житловим будинком АДРЕСА_1 , про що добре було відомо і самому відповідачу, оскільки останній протягом тривалого часу був в тому числі гостем у позивачів, що підтверджено показами свідків, які були допитані у судовому засіданні. Позивачі не знали хто саме являється належним власником вищевказаного житлового будинку, а ОСОБА_3 , зі згоди якого позивачі заселились у спірний будинок, не заперечував проти такого заселення. Більше того, протягом тривалого часу взагалі жодна особа, включаючи відповідача не мала жодних претензій стосовно проживання у спірному будинку позивачів, що прямо вказує на їхнє відкрите володіння майном та набуттям права власності за набувальною давністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року - без змін, оскільки останнє прийнято у відповідності до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 04.07.2024 з`явився: представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Гафійчук С.Д. та представник ОСОБА_3 адвокат Васильєв П.О.

ОСОБА_2 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направив.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представників сторін, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2003 року позивачі разом із своєю сім`єю заселились жити до житлового будинку АДРЕСА_1 та вже понад 20 років добросовісно, безперервно володіють та відкрито користуються даним житловим будинком з надвірними спорудами. Під час вселення у зазначений будинок він був недобудований та підлягав капітальному ремонту. Під час вселення у вказаний будинок, позивачами було проведено ряд відновлювальних робіт оскільки вказаний будинок був незавершеного будівництва та не було проведено до нього відповідних комунікацій. Починаючи з 2003 року позивачі самостійно сплачували всі комунальні послуги та повністю утримували будинок відкрито, безперервно та добросовісно. Факт відкритого, безперервного та добросовісного володіння житловим будинком позивачі ніколи не приховували, що можуть підтвердити сусіди. У вказаний будинок позивачі вселилися на підставі згоди ОСОБА_7 батька відповідача та переданих позивачами коштів в якості завдатку на вказаний об`єкт незавершеного будівництва, тому позивачі вважали, що в них наявні всі законні підстави для володіння вказаним майном.

Проте, на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року, справа №1505/2703/2012, яке набрало законної сили 29 квітня 2012 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 являється відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2015 року №44586719 державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., літньої кухні - літ.«Б», сараю - літ.«В», убиральні - літ.«З», споруди 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведено за ОСОБА_3 ..

Вказане також підтверджується актуальною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.04.2023 №333313009.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що єдиним, добросовісним, законним набувачем житлового будинку АДРЕСА_1 спірного з 2012 року та по теперішній час є відповідач ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави для визнання за позивачами права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю у порядку ч.1 ст.344 ЦК України. Суд також дійшов висновку, що оскільки за наведених вище обставин відсутні підстави для визнання за позивачами права власності на спірний об`єкт нерухомого майна в порядку набувальної давності, від так не підлягає і задоволенню похідна позовна вимога про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене державним реєстратором Єднаковим О.О., на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як визначено частинами 1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судовим розглядом справи встановлено, що однією з підстав що підтверджує добросовісність заволодіння майном, з приводу якого порушено спір, позивачі зазначили, що у вказаний будинок позивачі вселилися на підставі згоди ОСОБА_7 батька відповідача та переданих позивачами коштів в якості завдатку на вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Однак, апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що вказані доводи позивачів є безпідставними, оскільки вони спростовані обставинами, які були встановлені під час розгляду справи №495/8758/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку по якій 22.11.2021 ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , яке постановою Одеського апеляційного суду від 21.02.2023 року залишено без змін.

Натомість правомірність набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджується судовими рішенням, які набрали законної сили:

- рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2012 року, справа №1505/2703/2012, на підставі якого встановлено факт прийняття відповідачем ОСОБА_3 спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 та за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.05.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2012 року, справа №1505/2703/2012 закрито. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 15.09.2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, ухвала Одеського апеляційного суду від 19.05.2021 року залишена без змін;

- рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2021 року у справі №495/8758/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21.02.2023 року, на підставі якого ОСОБА_3 усунені перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, яке йому належить на праві приватної власності шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, районним судом вірно встановлено, що законним набувачем житлового будинку АДРЕСА_1 спірного з 2012 року та по теперішній час є відповідач ОСОБА_3 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що позивачі відкрито та протягом тривалого часу, а саме більше 12 років володіли житловим будинком АДРЕСА_1 , про що добре було відомо і самому відповідачу, оскільки останній протягом тривалого часу був в тому числі гостем у позивачів.

Проте вказані доводи скаржниці є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт тривалого проживання та користування позивачів у спірному будинку не є підставою для виникнення у позивачів права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, права справа № 547/200/21).

Безпідставними є і твердження ОСОБА_1 про те, що вона разом із ОСОБА_2 не знали хто саме являється належним власником спірного житлового будинку, оскільки як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначили, що у спірний будинок вони вселилися на підставі згоди ОСОБА_7 - батька відповідача та якому вони передали кошти в якості завдатку за вказаний об`єкт незавершеного будівництва, що на думку суду, свідчить про обізнаність позивачів про власника спірного нерухомого майна.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, висновок суду про відсутність підстав для визнання за позивачами права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю зроблений судом на підставі належним чином оцінених доказів у справі та відповідає нормам статті 344 ЦК України.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.07.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева