ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4056/21

Головуючий у першій інстанції - Карпусь І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/613/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Карпуся І.М. від 22 січня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні її майном та присадибною земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0050, на яку рішенням апеляційного суду Чернігівської області у справі №740/737/15 від 07.06.2016 року встановлено постійний безоплатний сервітут на її право проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б 3,15 м, від точки Б до точки В 9,36 м, від точки В до точки Г 7,87 м, від точки Г до точки Д 2,09 м, від точки Д до точки Е 7, 17 м, від точки Е до точки Ж по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А 10,54 м, межі яких прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати, шляхом знесення за власний рахунок (демонтування) паркану довжиною 2,09 м від точки Г до точки Д, зображених у додатку №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до технічної документації по складанню державних актів на право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на частини присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на належній ОСОБА_2 і ОСОБА_4 частині цієї ділянки запропоновано встановлення постійного безкоштовного сервітуту для проходу та проїзду ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на належну їм частину цієї ж ділянки. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підписано акт погодження меж земельної ділянки відповідачів, у зв`язку із наявністю у технічній документації на неї вказаного вище сервітуту. Ніжинською міською радою затверджено проект розподілу та передачі у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 часток присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , який запропоновано у вищевказаній технічній документації. Позивач зазначала, що на підставі цього рішення їй, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було видано відповідні державні акти, але питання щодо встановлення сервітуту, про який йдеться мова, було упущено. Після розірвання позивачем шлюбу із ОСОБА_3 , рішенням суду було поділено належну їм частину присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а також розташовані на ній нерухомі об`єкти. За доводами позивача, дане рішення суду було ухвалено із врахуванням, зокрема, висновку експертизи, згідно з яким для виходу на вулицю та можливості обслуговування жилого будинку нею і ОСОБА_3 має бути виділено сервітут площею 0,0048 га, за рахунок земельної ділянки відповідача. Проте, у рішенні про поділ належної їй і ОСОБА_3 частини присадибної земельної ділянки суд зазначив, що її поділ здійснюється без встановлення сервітуту, у зв`язку із відсутністю доказів необхідності встановлення, змісту, способу дії та державної реєстрації договору про встановлення земельного сервітуту. Позивач вказує, що із виділеної у власність частини будинку позивача АДРЕСА_1 немає виходу на АДРЕСА_1 . До 01.01.2014 року вона мала прохід з цієї вулиці до належної їй частини будинку через двір, який у цей час є власністю відповідача. Позивач стверджує, що з 01.01.2014 року відповідач заборонив позивачу ходити через його двір, та став чинити перешкоди, наполягаючи на тому, щоб вона ходила до своєї частини будинку через город з іншої вулиці, яка не має назви, твердого покриття і освітлення. Позивач вказувала, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року, яке рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року було змінено, встановлено на належній ОСОБА_2 та ОСОБА_4 присадибній земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:04:004:0050, постійний безоплатний сервітут на її право проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б - 3,15 м, від точки Б до точки В - 9,36 м, від точки В до точки Г - 7,87 м, від точки Г до точки Д - 2,09 м, від точки Д до точки Е - 7,17 м, від точки Е до точки Ж - по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А - 10,54 м. Вказані межі прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати. Постановою Верховного Суду від 30.01.2018 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року в його незміненій частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року, було залишено без змін. За доводами позивача, вона не має змоги належним чином володіти та користуватися своїм домоволодінням, оскільки рішення судів виконати неможливо, з тієї підстави, що відповідач встановив паркан, відгородивши земельну ділянку, на яку встановлено земельний сервітут, де позивач мала прохід до свого будинку, що підтверджується актом державного виконавця від 29.07.2019 року.

28.06.2022 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області було ухвалено заочне рішення по даній справі, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, та зобов`язано відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні майном позивачки та присадибною земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0050, на яку рішенням апеляційного суду Чернігівської області у справі № 740/737/15 від 07.06.2016 встановлено постійний безоплатний сервітут на її право проходу та проїзду на велосипеді площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б 3,15 м, від точки Б до точки В 9,36 м, від точки В до точки Г 7,87 м, від точки Г до точки Д 2,09 м, від точки Д до точки Е 7, 17 м, від точки Е до точки Ж по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А 10,54 м, межі яких прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати, шляхом знесення за власний рахунок (демонтувати) паркану довжиною 2,09 м від точки Г до точки Д, зображених у додатку №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року.

08.07.2022 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігігвської області було ухвалено додаткове рішення у даній справі, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.10.2022 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення від 28.06.2022 року та додаткове рішення від 08.07.2022 року у даній справі було скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, зі стадії підготовчого провадження.

Оскаржуваним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.01.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю - задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 та присадибною земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0050, на яку рішенням апеляційного суду Чернігівської області у справі №740/737/15 від 07.06.2016 року встановлено постійний безоплатний сервітут на її право проходу та проїзду на велосипеді площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б 3,15 м, від точки Б до точки В 9,36 м, від точки В до точки Г 7,87 м, від точки Г до точки Д 2,09 м, від точки Д до точки Е 7, 17 м, від точки Е до точки Ж по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А 10,54 м, межі яких прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати, шляхом знесення за власний рахунок (демонтувати) паркану довжиною 2,09 м від точки Г до точки Д, зображених у додатку №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року підлягає скасуванню, оскільки судом не досліджено всі обставини, що є важливими для належного вирішення спору, застосовано закон, який не підлягає застосуванню, при цьому, судом першої інстанції порушено процесуальний порядок розгляду справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції призначив підготовче судове засідання у даній справі, яке не розпочалось вчасно через сигнал повітряної тривоги. За доводами апелянта, суд першої інстанції, у порушення статті 189, ч.2 статті 197 ЦПК України, за відсутності сторін, прийняв рішення закрити підготовче провадження, не з`ясувавши заперечень проти позовних вимог, не визначивши обставин справи, які підлягають встановленню, та доказів, які підлягають збиранню, та не визначивши порядку розгляду справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача про проведення виїзного судового засідання для огляду речового доказу - облаштованого виходу із домоволодіння позивача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (для підтвердження відсутності предмета спору та порушення прав позивача). Апелянт зазначає, що він не створював перешкод після ухвалення судового рішення про встановлення земельного сервітуту, оскільки спірний паркан між земельними ділянками існував і на момент розгляду судом справи про встановлення сервітуту, і тому позивач мала б звернутись до суду першої інстанції, який розглядав справу про встановлення сервітуту, із заявою про встановлення способу виконання судового рішення. За даних обставин, апелянт вважає, що справу розглянуто неналежним судом, позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що позивач з моменту встановлення сервітуту в 2016 році, і по даний час не користується сервітутом, прохід з її сторони закладений будівельним сміттям, при цьому, позивач для виходу зі свого двору користується іншим виходом, який самостійно облаштувала, встановивши хвіртку та ворота. Апелянт зазначає, що правові підстави для існування сервітуту чужої земельної ділянки відсутні у разі, якщо встановлена можливість користування майном іншим способом. За доводами апелянта, невикористання позивачем земельного сервітуту протягом 3 років свідчить про наявність підстав для його припинення, в силу закону. Апелянт стверджує, що при розгляді справи про усунення перешкод в користуванні власністю, суд першої інстанції повинен був з`ясувати, чи не припинився сервітут, в силу закону, та чи дійсно станом на день розгляду справи позивач потребує демонтажу паркану, а саме, для проходу до своєї частини будинковолодіння. Висновок судової земельно-технічної експертизи від 30.07.2015 року апелянт вважає неактуальним, у зв`язку з тим, що за 9 років облаштування земельних ділянок змінилось, та у позивача відсутні перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Апелянт вважає, що у матеріалах справи відсутні належні докази щодо встановлення чітких меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, оскільки позивач не замовляла такої технічної документації після отримання рішення про встановлення сервітуту у 2016 році. За даних обставин, апелянт вказує, що суд першої інстанції не мав права ухвалювати судове рішення на підставі неналежного доказу. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не оцінив всіх обставин справи, не врахував, що між сторонами даного спору існують тривалі неприязні стосунки, а тому знесення паркану призведе до порушення прав відповідача на повагу до приватного та сімейного життя. В доводах апеляційної скарги апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції також в частині стягнення з нього на користь позивача понесених позивачем судових витрат на правову допомогу, у розмірі 10 000 грн. Апелянт вважає, що 10 000 грн. за підготовку двох процесуальних документів, а саме, позовна заява та відзив на заяву про перегляд заочного рішення, є неспівмірними витратами, при цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати даних коштів, а адвокатом - прийняття цих коштів. У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив встановити нові обставини даної справи, а саме, наявність облаштованого виходу/входу на подвір`я, яким користується позивач, що підтверджує відсутність перешкод для позивача у користуванні своєю земельною ділянкою, та призначити виїзне судове засідання для огляду речового доказу - облаштованого виходу із домоволодіння позивача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просила залишити обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року - без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. Щодо клопотання апелянта про призначення виїзного судового засідання, позивач вказує, що відповідач не заявляв в суді першої інстанції клопотання про призначення виїзного судового засідання для огляду речового доказу (заявлення такого клопотання в заяві про перегляд заочного рішення не відповідає нормам ЦПК України). Підставою позову є порушення відповідачем встановленого судовим рішенням земельного сервітуту щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0050. За доводами позивача, клопотання відповідача про призначення виїзного судового засідання не відповідає нормам ЦПК України, оскільки речовий доказ, про який зазначає у своєму клопотанні відповідач, та просить провести виїзне судове засідання, фактично не існує, оскільки у трьох судових справах, а саме, №740/737/15, №740/911/18, №740/2597/20, встановлено, що ОСОБА_1 , в інший спосіб, ніж через вказану земельну ділянку, не може потрапити на АДРЕСА_1 . За даних обставин, позивач просить відмовити відповідачу у задоволенні його клопотання про призначення виїзного судового засідання. У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає орієнтовний розмір її судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в сумі 4 500 грн.

Вирішуючи клопотання відповідача про призначення виїзного судового засідання апеляційного суду для огляду, як просить апелянт, речового доказу - облаштований вихід з домоволодіння позивача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , апеляційний суд звертає увагу, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку рішенням суду встановлено сервітут, та користуванні майном позивача, для проходу та проїзду на велосипеді до якого з центральної вулиці Василівська м.Ніжина було встановлено земельний сервітут. Апеляційний суд, з урахуванням приписів ч.4 статті 211 ЦПК України, а також принципу процесуальної економії у цивільному судочинстві, не вбачає підстав для задоволення вищевказаного клопотання відповідача про проведення апеляційним судом виїзного судового засідання, з огляду на фактичні обставини справи, позицію сторін даного спору, а також наявні ризики для життя та здоров`я учасників судового процесу, у зв`язку із введенням та території України воєнного стану. Дія принципу процесуальної економії у цивільному судочинстві дозволяє усунути все зайве, що не є суттєво необхідним, і що суттєво обтяжує процес та може бути замінено іншими, більш економними процесуальними засобами, які достатньо гарантують належне відправлення правосуддя. Принцип процесуальної економії реалізується у нормах про своєчасний, швидкий і правильний розгляд справи через раціональне використання учасниками процесу наданих Законом процесуальних прав, не зловживаючи ними та дотримуючись основних засад цивільного судочинства (п.71,п.82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц; п.94 постанови від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19; п.34.9 постанови від 09.02.2021 року у справі №635/4741/17; розд.2.3 постанови від 26.10.2022 року у справі № 201/13239/15).

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , було задоволено. ОСОБА_1 було встановлено спосіб здійснення земельного сервітуту щодо земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий №:04:0050, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , шляхом встановлення земельного сервітуту площею 0,0048 га (48 кв.м), розташований в межах від т.А до т.Б - 3,15 м (вул.Василівська), від т.Б до т.В - 9,36 м, від т.В до т.Г - 7,87 м, від т.Г до т.Д - 2,09 м, від від т.Д до т.Е - 7,17 м, від т.Е до т.Ж - стіна господарської споруди від т.Ж до т.А - 10,54 м. Із відповідачів на користь позивача було стягнуто 2 773 грн., на відшкодування витрат по наданню правової допомоги та 1 200 грн., на відшкодування вартості судової експертизи (а.с.13-14, том 1).

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року було змінено, та встановлено на належній ОСОБА_2 та ОСОБА_4 присадибній земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № якої :04:004:0050, постійний безоплатний сервітут на її право проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б - 3,15 м, від точки Б до точки В - 9,36 м, від точки В до точки Г - 7,87 м, від точки Г до точки Д - 2,09 м, від точки Д до точки Е - 7,17 м, від точки Е до точки Ж - по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А - 10,54 м. Вказані межі прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати (а.с.15-19, том 1).

Постановою Верховного Суду від 30.01.2018 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року в його незмінній частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року, було залишено без змін (а.с.20-27, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.29, том 1).

Згідно листа приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О. від 01.12.2021 року, за даними спадкової справи №49/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є її чоловік - ОСОБА_2 (а.с.56, том 1).

Факт вчинення перешкод зі сторони відповідача можливості використання земельної ділянки, на яку встановлено сервітут, шляхом встановлення паркану, підтверджений актом державного виконавця Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Гаврилей І.О. від 29.07.2019 року (а.с.12, том 1), згідно якого, доступ до сервітуту ОСОБА_1 не надано, за наявності паркану.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що вчинення будь-яких дій щодо позбавлення можливості використовувати наявний шлях, а також вчинення інших дій, які унеможливлюють використання наявного шляху, свідчить про вчинення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку рішенням суду встановлено сервітут, та користуванні майном позивачки, для проходу та проїзду на велосипеді до якого був встановлений земельний сервітут. Судом першої інстанції було відхилено посилання відповідача на "неактуальність" на даний час висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015 року, у зв`язку з тим, що за сім років облаштування земельних ділянок сторін змінилось, оскільки, як вказав суд першої інстанції, відповідачем не надано відповідного підтвердження таким доводам, як і не заявлено клопотання щодо проведення нової судової земельно-технічної експертизи у даній справі, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави не приймати до уваги наданий позивачем доказ. Судом першої інстанції визнано необґрунтованим твердження відповідача щодо припинення, на підставі статті 102 ЗК України, дії земельного сервітуту, встановленого рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року, внаслідок невикористання його протягом трьох років, оскільки такі вимоги ОСОБА_2 вже були окремим предметом розгляду у цивільній справі №740/2597/20 за позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та визнання припиненим сервітуту. При цьому, постановою Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі №740/2597/20 (а.с.169-175, том 1) було встановлено, що державна реєстрація спірного сервітуту відбулась 29.01.2020 року, а отже, право земельного сервітуту у ОСОБА_1 виникло саме з 29.01.2020 року, у зв`язку з чим підстави для застосування статті 102 ЗК України, відсутні. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що некористування позивачем встановленим сервітутом відбувалось саме внаслідок наявності перешкод (паркану), встановленого відповідачем. Щодо посилання відповідача на неналежний спосіб захисту свого порушеного права, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 22.01.2024 року вказав, що поняття "спосіб" і "порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду належить розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення, у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Тому звернення позивача до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення суду (знесення спірного паркану) змінить по суті основне рішення, оскільки створить для сторін нові права та обов`язки, що у контексті правового інституту зміни способу та порядку виконання судового рішення, є неприпустимим. Визначений спосіб захисту порушеного права позивача (знесення спірного паркану) є іншими позовними вимогами, які належало доводити окремо у іншому позові. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що поновлення права позивача є можливим у спосіб покладення зобов`язання на ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, щодо якої встановлено сервітут, у спосіб знесення за власний рахунок (демонтування) паркану довжиною 2,09 м. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 000 грн. на користь позивача, в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи відповідача, викладені у заяві про скасування заочного рішення, відносно неспівмірності сумі судових витрат складності та категорії справи. Разом з тим, з урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом послуг, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у цьому випадку є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання даних робіт (послуг).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції призначив підготовче судове засідання у даній справі, яке не розпочалось вчасно через сигнал повітряної тривоги. За доводами апелянта, суд першої інстанції, у порушення статті 189, ч.2 статті 197 ЦПК України, за відсутності сторін, прийняв рішення закрити підготовче провадження, не з`ясувавши заперечень проти позовних вимог, не визначивши обставин справи, які підлягають встановленню, та доказів, які підлягають збиранню, та не визначивши порядку розгляду справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача про проведення виїзного судового засідання для огляду речового доказу - облаштованого виходу із домоволодіння позивача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (для підтвердження відсутності предмета спору та порушення прав позивача). Апелянт зазначає, що він не створював перешкод після ухвалення судового рішення про встановлення земельного сервітуту, оскільки спірний паркан між земельними ділянками існував і на момент розгляду судом справи про встановлення сервітуту, і тому позивач мала б звернутись до суду першої інстанції, який розглядав справу про встановлення сервітуту, із заявою про встановлення способу виконання судового рішення. За даних обставин, апелянт вважає, що справу розглянуто неналежним судом, позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що позивач з моменту встановлення сервітуту в 2016 році, і по даний час не користується сервітутом, прохід з її сторони закладений будівельним сміттям, при цьому, позивач для виходу зі свого двору користується іншим виходом, який самостійно облаштувала, встановивши хвіртку та ворота. Апелянт зазначає, що правові підстави для існування сервітуту чужої земельної ділянки відсутні у разі, якщо встановлена можливість користування майном іншим способом. За доводами апелянта, невикористання позивачем земельного сервітуту протягом 3 років свідчить про наявність підстав для його припинення, в силу закону. Апелянт стверджує, що при розгляді справи про усунення перешкод в користуванні власністю, суд першої інстанції повинен був з`ясувати, чи не припинився сервітут, в силу закону, та чи дійсно станом на день розгляду справи позивач потребує демонтажу паркану, а саме, для проходу до своєї частини будинковолодіння. Висновок судової земельно-технічної експертизи від 30.07.2015 року апелянт вважає неактуальним, у зв`язку з тим, що за 9 років облаштування земельних ділянок змінилось, та у позивача відсутні перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Апелянт вважає, що у матеріалах справи відсутні належні докази щодо встановлення чітких меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, оскільки позивач не замовляла такої технічної документації після отримання рішення про встановлення сервітуту у 2016 році. За даних обставин, апелянт вказує, що суд першої інстанції не мав права ухвалювати судове рішення на підставі неналежного доказу. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не оцінив всіх обставин справи, не врахував, що між сторонами даного спору існують тривалі неприязні стосунки, а тому знесення паркану призведе до порушення прав відповідача на повагу до приватного та сімейного життя.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина перша статті 316 ЦК України регламентує, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм Законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

За змістом частини першої статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника.

Відповідно до статті 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно із положеннями статей: 91, 96 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок, відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено право землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Судом встановлено, що питання обґрунтованості встановлення ОСОБА_1 земельного сервітуту на право проходу та проїзду по належній відповідачу ОСОБА_2 земельній ділянці, було предметом розгляду у цивільній справі №740/737/15.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року у справі №740/737/15 (а.с.15-19, том 1), залишеним без змін постановою Верховного Суду від 30.01.2018 року (а.с.20-27, том 1), рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року про встановлення сервітуту змінено, та встановлено на належній ОСОБА_2 та ОСОБА_4 присадибній земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:04:004:0050, постійний безоплатний сервітут на право ОСОБА_1 проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б - 3,15 м, від точки Б до точки В - 9,36 м, від точки В до точки Г - 7,87 м, від точки Г до точки Д - 2,09 м, від точки Д до точки Е - 7,17 м, від точки Е до точки Ж - по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А - 10,54 м. Визначено дані межі прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015 року, який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати.

Після смерті ОСОБА_4 , спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_2 та став єдиним власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № якої :04:004:0050 (а.с.29, 56, том 1).

Факт вчинення перешкод зі сторони відповідача можливості використання земельної ділянки, на яку встановлено сервітут, шляхом встановлення паркану, підтверджений актом державного виконавця Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Гаврилей І.О. від 29.07.2019 року (а.с.12, том 1), згідно якого доступ до сервітуту ОСОБА_1 не надано, за наявності паркану.

Предметом судового розгляду у даній справі, є дії відповідача, спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення, яке набуло законної сили, про встановлення земельного сервітуту для позивача у зазначеній вище цивільній справі.

Приписи статті 129-1 Конституції України регламентують, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтями 13, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, та змінюють практику застосування національного Закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої і усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі "Імобільяре Саффі" проти Італії", заява № 22774/93, пункт 66).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі "Сокур проти України", заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі "Крищук проти України", заява № 1811/06).

Згідно із пунктом 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

На підставі положень частин другої-четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що зазначеним вище рішенням суду, яке набрало законної сили, обтяжено право власності відповідача на належну йому земельну ділянку, шляхом надання права використовувати наявний на його земельній ділянці шлях для проходу і проїзду до господарства позивача. При цьому, вчинення будь-яких дій щодо позбавлення можливості використовувати наявний шлях, а також вчинення інших дій, які унеможливлюють використання наявного шляху, свідчить про вчинення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку рішенням суду встановлено сервітут, та користуванні майном позивача, для проходу та проїзду на велосипеді до якого був встановлений земельний сервітут.

У контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 про наявність підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 22.01.2024 року обгрунтовано зазначив, що вчинення будь-яких дій щодо позбавлення можливості використовувати наявний шлях, а також вчинення інших дій, які унеможливлюють використання наявного шляху, свідчить про вчинення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку рішенням суду встановлено сервітут, та користуванні майном позивача, для проходу та проїзду на велосипеді до якого був встановлений земельний сервітут. Судом першої інстанції було відхилено посилання відповідача на "неактуальність" на даний час висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015 року, у зв`язку з тим, що за сім років облаштування земельних ділянок сторін змінилось, оскільки відповідачем не надано відповідного підтвердження таким доводам, як і не заявлено клопотання щодо проведення нової судової земельно-технічної експертизи у даній справі, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави відхилити наданий позивачем доказ. Також судом першої інстанції при розгляді даного спору по суті не було прийнято до уваги твердження відповідача про припинення, на підставі статті 102 Земельного кодексу України, дії земельного сервітуту, встановленого рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 року, внаслідок невикористання його протягом трьох років, оскільки такі вимоги ОСОБА_2 вже були окремим предметом розгляду у цивільній справі №740/2597/20 за позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та визнання припиненим сервітуту. При цьому, постановою Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі № 740/2597/20 (а.с.169-175, том 1), було встановлено, що державна реєстрація спірного сервітуту відбулася 29.01.2020 року, а отже, право земельного сервітуту у ОСОБА_1 виникло саме з 29.01.2020 року, у зв`язку з чим підстави для застосування статті 102 Земельного кодексу України, відсутні. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що некористування позивачем встановленим сервітутом відбувалось саме внаслідок наявності перешкод (паркану), встановленого відповідачем. Щодо посилання відповідача на неналежний спосіб захисту свого порушеного права, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 22.01.2024 року вказав, що поняття "спосіб" і "порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду належить розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Тому звернення позивача до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення суду (знесення спірного паркану) змінить по суті основне рішення, оскільки створить для сторін нові права та обов`язки, що у контексті правового інституту зміни способу та порядку виконання судового рішення, є неприпустимим. Визначений спосіб захисту порушеного права позивача (знесення спірного паркану) є іншими позовними вимогами, які належало доводити окремо у іншому позові. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що поновлення права позивача можливе у спосіб покладення зобов`язання на ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, щодо якої встановлено сервітут, у спосіб знесення за власний рахунок (демонтування) паркану довжиною 2,09 м.

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги відносно того, що між сторонами даного спору існують тривалі неприязні стосунки, і тому знесення паркану призведе до порушення прав відповідача на повагу до приватного та сімейного життя, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року. Оскільки, рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року у даній справі, ґрунтується на приписах Закону, які регламентують спірні правовідносини, узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами у справі, а втручання у право власності відповідача, у даному випадку, є необхідним, у зв`язку із встановленими судом зазначеними вище обставинами.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції, у порушення статті 189, ч.2 статті 197 ЦПК України, за відсутності сторін, прийняв рішення закрити підготовче провадження, не з`ясувавши заперечень проти позовних вимог, не визначивши обставин справи, які підлягають встановленню, та доказів, які підлягають збиранню, та не визначивши порядку розгляду справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, у розумінні приписів статті 376 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів даної справи, ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.10.2022 року (а.с.180-181, том 1), судом першої інстанції було задоволено заяву ОСОБА_2 про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення у даній цивільній справі, у якій відповідач виклав свої заперечення проти задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та скасовано заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28.06.2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 08.07.2022 року, і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, зі стадії підготовчого провадження. Повістка про виклик до суду на 11 год. 00 хв. 27.10.2022 року було отримана відповідачем ОСОБА_2 , особисто (а.с.183, том 1). Згідно довідки від 27.10.2022 року (а.с.191, том 1), підготовче судове засідання у даній цивільній справі, було розпочато із затримкою на 30 хвилин, у зв`язку із оголошенням сигналу повітряної тривоги та загрозою ракетного обстрілу. Як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 27.10.2022 року про закриття підготовчого провадження у даній цивільній справі (а.с.193, том 1), відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, будучи належним чином завчасно повідомлений про дату, час і місце його проведення; причини неявки відповідач суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання від відповідача до суду не надходило. 27.10.2024 року судом першої інстанції було вчинено оголошення про виклик відповідача ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 10 год. 00 хв. 28.11.2022 року (а.с.194, том 1). За даних обставин, доводи апеляційної скарги відносно того, що суду першої інстанції порушив норми процесуального права, не провівши підготовчого засідання у справі, спростовуються вказаними вище матеріалами справи.

Апеляційний суд вважає, що не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем було облаштовано інший прохід до її домоволодіння. Оскільки предметом вимог заявленого позову ОСОБА_1 є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку встановлено сервітут ОСОБА_1 вищезазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили, і на момент звернення позивача з даним позовом до суду, є невиконаним відповідачем.

В доводах апеляційної скарги апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції від 22.01.2024 року, також в частині стягнення з нього на користь позивача понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу, у розмірі 10 000 грн. Апелянт вважає, що 10 000 грн. за підготовку двох процесуальних документів, а саме, позовна заява та відзив на заяву про перегляд заочного рішення, є неспівмірними витратами, при цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати даних коштів, а адвокатом - прийняття цих коштів.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді першої інстанцій представляв адвокат Прокопець С.М., на підставі ордера серії СВ №125352 (а.с.77, том 1), договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021 року та додаткової угоди №1 від 29.06.2022 року до договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021 року, в якій міститься детальний розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а саме: 1 500 грн. - усні консультації, вивчення документів, підготовка правової позиції та усного висновку; 4 000 грн. - складання позовної заяви; 4 5000 грн. - представництво інтересів позивача у суді першої інстанції, та умовами п.3.1 якої передбачено, що оплата послуг (гонорару) здійснюється протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. На підтвердження наявності судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем було додано акт приймання-передачі наданих послуг від 29.06.2022 року на суму 10 000 грн., а також докази направлення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення (розподіл судових витрат), із доданими до неї документами, відповідачу (а.с.86-91, том 1).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 10 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи відповідача, викладені у заяві про скасування заочного рішення, відносно неспівмірності сумі судових витрат складності та категорії справи. При цьому, судом першої інстанції було враховано, що окрім підготовки позовної заяви, адвокат Прокопець С.М. представляв інтереси позивача у судовому засіданні 28.06.2022 року, готував заяву від 01.07.2022 року про ухвалення додаткового рішення, відзив від 29.09.2022 року на заяву про перегляд заочного рішення, приймав участь у судовому засіданні 07.10.2022 року щодо розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, та у судовому засіданні 28.11.2022 року. За даних обставин, із врахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом послуг, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката, у даному випадку, є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують дані правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 22.01.2024 року, оскільки його висновки узгоджуються із нормами права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.01.2024 року, залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.33-36, том 2), позивач ОСОБА_1 зазначає орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4 500 грн.

23.05.2024 року позивачем, у порядку приписів статті 141 ЦПК України, було подано до апеляційного суду заяву про стягнення судових витрат, із додатками до неї (а.с.45-50, том 2), в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 500 грн., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанцій представляв адвокат Прокопець С.М., на підставі ордера, серії СВ №1066285 (а.с.37, том 2), договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021 року та додаткової угоди №2 від 15.05.2024 року до договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021 року, в якій міститься детальний розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 4 500 грн., а саме: 1 500 грн. - усні консультації, вивчення апеляційної скарги, підготовка правової позиції та усного висновку у даній цивільній справі; 3 000 грн. - складання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ; умовами п.3.1. вказаної додаткової угоди передбачено, що оплата послуг (гонорару) здійснюється протягом 30 (тридцяти) робочих днів, з дати підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. На підтвердження наявності судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем представлено акт приймання-передачі наданих послуг від 15.05.2024 року, в якому визначено вартість наданих позивачу послуг правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду даної справи, у розмірі 4 500 грн. Позивачем також надано суду докази направлення заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на стадії апеляційного розгляду справи, із доданими до неї документами, відповідачу ОСОБА_2 (а.с.49, том 2).

За наведених вище обставин, на підставі положень статей: 137, 141 ЦПК України, із врахуванням наданих стороною позивача доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а також відсутності заперечень відповідача та відповідних доводів щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу, у контексті приписів ч.5,ч.6 статті 137 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити заяву позивача про стягнення на її користь із відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн., в рахунок відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: