ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2631/24 Головуючий суддя І інстанції Білінська О. В.
Провадження № 22-ц/818/2160/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Андрія Олександровича на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року по цивільній справі №646/2631/24, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, оскільки позивач не усунув визначені судом недоліки, не сплати судовий збір за подачу до суду першої інстанції своєї позовної заяви.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лисенко А.О. просить зазначену ухвалу суду скасувати та справу направити для продовження розгляду.

Скарга мотивовано тим, що суд помилився із визначення характеру спору, позивач у даному випадку звернувся до суду із заявою про захист прав споживача, які захищені Законом України «Про захист прав споживачів» у кредитних правовідносинах.

Вказує, що у позовній заяві зроблено посилання на постанову Верховного Суду у справі № 643/2870/18 від 26.02.2020 року якою чітко висловлено позицію щодо визнання виконавчих написів нотаріусів, вчинених на кредитних договорах, такими що не підлягають виконанню та вказано, що позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг, підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів.

Відповідно, вказані обставини дають можливість дійти обґрунтованого висновку, що при поданні позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса, який вчинений щодо не нотаріально посвідченого кредитного договору таким, що не підлягає виконанню Позивач звільнений від сплати судового збору. А тому в цій частині оскаржена ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.04.2024 року є необґрунтованою.

До дослідження судом кредитного договору висновки суду є передчасними.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Лисенко А.О. звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху, з підстав несплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

На виконання вимог ухвали суду від 11 березня 2024 року про усунення вказаного недоліку від представника позивача надійшла заява в якій він зазначив, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений щодо кредитного договору, стороною якого є позивач, а тому згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, як споживач фінансових послуг (Постанова Верховного суду від 26.02.2020 у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19).

Повертаючи заяву, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що за відсутності спору щодо захисту прав споживачів та наявність спору, пов`язаного із обставинами виконавчого провадження, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом має сплачувати судовий збір, отже вимоги суду про сплату судового збору не були усунені.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Приписи статті 175 ЦПК України визначаються загальні правила та вимоги до форми та змісту позовної заяви. Так, частиною 4 цієї статті передбачено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до частини 4 статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частин 1-3 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У позовній заяві позивач зазначив, що він звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», наводив правові висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної статті в кредитних правовідносинах, в яких позивач є споживачем фінансових послуг.

Залишивши позов без руху, суд першої інстанції не убачав підстав для застосування положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», але всупереч вимог ст. 263 ЦПК України не взяв до уваги наступні положення.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України установлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що цей Закон (далі - Закон 1023-XII) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Так, за положеннями Закону 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів (стаття 1 Закону 1023-XII).

Згідно частини 3 статті 22 Закону 1023-XII передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Згідно статті 11 Закону 1023-XII цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Пунктами 9-11 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що споживачем є фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживче кредитування - це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчим кредитом (кредитом) є грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

В статті 5 Закону України «Про судовий збір» наведено перелік пільгових категорій учасників справи, які звільнення від сплати судового збору за своїм процесуальним статусом у відповідних категоріях справ. Зі аналізу вказаної норми убачається, що перелік підстав для звільнення від сплати судового збору, наведених у 5 цього Закону, не є вичерпним, та може бути розширений іншими спеціальними нормативно-правими актами.

Закон 1023-XII звільняє споживачів від сплати судового збору за метою захисту їх прав.

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, суд не з`ясував, що поданий позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, спрямований на захист прав позичальника, тобто стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, які суд всупереч згаданої норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України не застосував, внаслідок чого помилково вимагав від позивача сплату судового збору.

Так, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини, що виникли із кредитного договору, предметом спору є вчинення нотаріусом дій у сфері безспірної юрисдикції, матеріали справи не містять доказів, що позивачем був укладений договір не споживчого кредитування, а відтак суд першої інстанції зробив передчасного висновок, що правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що ухвала судді про повернення позовної заяви, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 379 ЦПК України оскаржена ухвала підлягає скасуванню з направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду питання щодо відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Андрія Олександровича задовольнити.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 липня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна