Справа № 175/6688/23
провадження № 2/175/1807/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Позивач в своєму позові посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_1 , після смерті батька позивача залишився заповіт, вказаним заповітом батько позивача заповів ОСОБА_1 усе належне мені майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов?язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов?язки, які належатимуть йому на день смерті. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 зі своєю матір?ю ОСОБА_2 , дружиною померлого ОСОБА_3 , з?явилися до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лараси Леонідівни для оформлення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . Перебуваючи у нотаріуса дружина померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 склала Заяву о прийнятті спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_1 . В той же час син померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на прохання матері ОСОБА_2 , склав Заяву про відмову від спадщини за заповітом після померлого12 вересня 2016 року ОСОБА_3 . Відповідно вказаних заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приватним нотаріусом Юрченко Л.Л. була відкрита спадкова справа N? 16/2017, яка знаходиться у приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариси Леонідівни. У ході перевірки документів спадкової справи N? 16/2017 наданих ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було встановлено, що померлий чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_1 18 листопада 2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року розірвав шлюб з своєю дружиною ОСОБА_2 , вз?язку з чим ОСОБА_2 втратила право на спадщину після смерті свого бувшого чоловіка ОСОБА_3 . На підставі вказаних обставин приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було відмовлено ОСОБА_2 у виконанні нотаріальної дії щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_1 та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 жовтня 2023 року.

На даний час єдиним спадкоємцем по закону, після смерті ОСОБА_3 є позивач, в з?язку з чим ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду за захистом своїх законних прав.

Враховуючи наведене, позивач просив надати додатковий термін (три місяці) для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті батька, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та третя особа та/або їх представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, в своєму листі до суду, просили справу розглянути без їх та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи,, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов не обґрунтованим та не підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті батька позивача залишився заповіт складений 01 червня 2012 року приватним нотаріусом Челадзе Гія Отарійовичем в селише міського типу Слобожанське Дніпропетровської області (колишне Ювілейне), Дніпровського (колишній Дніпропетровський) район.

Вказаним заповітом ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 наступне: усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов?язки, які належали йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов?язки, які належатимуть йому на день смерті.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 зі своєю матір?ю ОСОБА_2 , дружиною померлого ОСОБА_3 , з?явилися до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лараси Леонідівни для оформлення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . Перебуваючи у нотаріуса дружина померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 склала Заяву о прийнятті спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_1 . В той же час син померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на прохання матері ОСОБА_2 , склав Заяву про відмову від спадщини за заповітом після померлого12 вересня 2016 року ОСОБА_3 . Відповідно вказаних заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приватним нотаріусом Юрченко Л.Л. була відкрита спадкова справа N? 16/2017, яка знаходиться у приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариси Леонідівни. У ході перевірки документів спадкової справи N? 16/2017 наданих ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було встановлено, що померлий чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_1 18 листопада 2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року розірвав шлюб з своєю дружиною ОСОБА_2 . Даний факт підтверджується копією заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року, вз?язку з чим ОСОБА_2 втратила право на спадщину після смерті свого бувшого чоловіка ОСОБА_3 . На підставі вказаних обставин приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було відмовлено ОСОБА_2 у виконанні нотаріальної дії щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_1 та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 жовтня 2023 року. В постанові нотаріусом ОСОБА_4 вказано, що в процессі підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, нею отримано Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за N? 6 від 21.03.2023 року, що підтверджує розірвання шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за Актовим записом про розірвання шлюбу N?257 від 28.05.1999 року, складено Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, на підставі рішення районного суду Дніпропетровської області N? 2-3959/10 від 18.11.2011 року Дніпропетровського. У померлого ОСОБА_3 не підтверджуються родинні стосунки з ОСОБА_2 .

Єдиним спадкоємцем по закону, після смерті ОСОБА_3 залишився його рідний син ОСОБА_1 .

Судом з`ясовано, що позивач не звертався у встановлений законом строк чи після його закінчення до нотаріуса з заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини. Крім того позивач не звертався до нотаріуса з заявою про одержання свідоцтво про право на спадщину, звернувся до суду лише 12 жовтня 2023 року.

Суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті батька позивача залишився заповіт складений 01 червня 2012 року приватним нотаріусом Челадзе Гія Отарійовичем в селише міського типу Слобожанське Дніпропетровської області (колишне Ювілейне), Дніпровського (колишній Дніпропетровський) район.

Вказаним заповітом ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 наступне: усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов?язки, які належали йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов?язки, які належатимуть йому на день смерті.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 зі своєю матір?ю ОСОБА_2 , дружиною померлого ОСОБА_3 , з?явилися до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лараси Леонідівни для оформлення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . Перебуваючи у нотаріуса дружина померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 склала Заяву о прийнятті спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_1 . В той же час син померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на прохання матері ОСОБА_2 , склав Заяву про відмову від спадщини за заповітом після померлого12 вересня 2016 року ОСОБА_3 . Відповідно вказаних заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приватним нотаріусом Юрченко Л.Л. була відкрита спадкова справа N? 16/2017, яка знаходиться у приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариси Леонідівни. У ході перевірки документів спадкової справи N? 16/2017 наданих ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було встановлено, що померлий чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_1 18 листопада 2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року розірвав шлюб з своєю дружиною ОСОБА_2 . Даний факт підтверджується копією заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року, вз?язку з чим ОСОБА_2 втратила право на спадщину після смерті свого бувшого чоловіка ОСОБА_3 . На підставі вказаних обставин приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було відмовлено ОСОБА_2 у виконанні нотаріальної дії щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_1 та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 жовтня 2023 року. В постанові нотаріусом ОСОБА_4 вказано, що в процессі підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, нею отримано Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за N? 6 від 21.03.2023 року, що підтверджує розірвання шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за Актовим записом про розірвання шлюбу N?257 від 28.05.1999 року, складено Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, на підставі рішення районного суду Дніпропетровської області N? 2-3959/10 від 18.11.2011 року Дніпропетровського. У померлого ОСОБА_3 не підтверджуються родинні стосунки з ОСОБА_2 .

Єдиним спадкоємцем по закону, після смерті ОСОБА_3 залишився його рідний син ОСОБА_1 .

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1273 ЦК України визначено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповвідно до ч. 6 статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Судом з`ясовано, що позивач не звертався у встановлений законом строк чи після його закінчення до нотаріуса з заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини. Крім того позивач не звертався до нотаріуса з заявою про одержання свідоцтво про право на спадщину, звернувся до суду лише 12 жовтня 2023 року.

Позивач добровільно у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заяво про відмову від прийняття спадщини. Заявою про її відкликання протягом строку, встановленого для її прийняття, позивач до нотаріуса не звертався.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61/21447св19).

Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців: 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. З ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, закордоном, тощо.

У позивача причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті батька не були об`єктивно непереборними та поважними, сам факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування.

Вказані у позові причини в розумінні вище зазначеного закону не є поважними і не могли бути перешкодою для звернення позивача до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини.

Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений не з поважних причин.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд не може прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони свідчать про його обізнаність в питаннях пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але вони цим не скористалися і наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Тобто враховуючи вище наведене позивач обрав неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення його прав та законних інтересів.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для відмови в визнанні строку для прийняття спадщини, права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються.

Отже суд вважає за необхідне у задоволенні вимог про надання додаткового строку для подачі вказаної заяви слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268-1270, 1272, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 15 липня 2024 року.

Суддя О.Г. Васюченко