РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2024 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Максимовської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Службу у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до відповідачів, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Службу у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.02.2016р. на підставі рішення державного реєстратора ПН ХМНО Ємець І.О. від 02.03.2016р. за ним зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_2 .

Він направляв вимогу відповідачам про зняття їх з реєстрації, передачі ключів від квартири та звільнення квартири, проте вимога залишилась без відповіді та без задоволення, внаслідок чого позивач вимушений звернутися із даним позовом у суд, для захисту свого права власності.

Відповідачі- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явились, відзив на позов не надали, представник відповідача подавав чисельні заяви про розгляд справи. На теперішній час, враховуючи розумність строків розгляду справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

3-я особа Службу у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради , у судове засідання не з`явилась, пояснень на позов не надала.

Ухвалами суду провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження, залучена третя особа, справа призначена до судового розгляду, закрито провадження у справі в частині зняття з реєстрації місця проживання. Також провадження у даній справі зупинялося та поновлювалось

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений договір кредиту №820/3-27/21/04-7/260, за умовами якого банк надав кредит в сумі 120 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, зі сплатою відсотків. Кінцевий термін погашення кредиту 10 листопада 2014 року. Кредит наданий на поточні потреби.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладений договір іпотеки № 820/3-27/21/02-7/505, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

09 лютого 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за яким ОСОБА_1 зобов`язався перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та процентів за договором кредиту № 820/3-27/21/04-7/260 від 14 листопада 2007 року.

10 лютого 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк», як правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 820-/3-27/21/02-7/505 від 14 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. А., зареєстрований у реєстрі за № 339.

25 лютого 2016 року на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І. О. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Підставою виникнення права власності вказано такі документи: іпотечний договір № 820-/3-27/21/02-7/505 від 14 листопада 2007 року, договір про відступлення права вимоги від 10.02.2015 року, три вимоги про виконання порушеного зобов`язання, три рекомендованих повідомлення про вручення поштового відправлення та чеки.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 02.11.2020р. по цивільній справі №640/3064/19 від 02.11.2020р. в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець Івана Олександровича, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , а також про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони на відчуження квартири, відмовлено.

Відповідно до частини першої ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Судом встановлено, що іпотечна квартира придбана не за кредитні кошти, а належала іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло , виданого 09.11.2005р. Відділом приватизації житлового фонду України, що є підставою для виселення відповідачів з іпотечного майна, лише з наданням іншого жилого приміщення, проте відповідних вимог позивачем не заявляється..

Крім того, позивачем не дотримана процедура виселення, зокрема відсутні докази направлення відповідачам вимоги про виселення.

Так , позивач у позові зазначає, що 04.05.2018р. він звернувся до відповідачів із листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправленні. З вимогою, щодо зняття з реєстрації, передачі ключів від квартири та звільнення квартири. До позову додав копію рекомендованого повідомлення від 04.05.2018р. про направлення поштового відправлення ОСОБА_2 .

Проте, вказане поштове повідомлення не містить даних, зокрема опису вкладення, що саме було наварлено.

Самого звернення позивача до відповідачів суду не надано.

З урахуванням наведеного , підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 141, 247, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , третя особа Службу у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 55, код 35857909) про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлений 25.07.2024р.

Суддя Н.М. Бородіна