Номер провадження: 22-ц/813/139/24
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача Одеського національного медичного університету, представника позивача Каплун І.О.,

від відповідача ОСОБА_1 не з`явились,

переглянувши справу №522/13001/19 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання та виплату стипендії за апеляційною скаргою Одеського національного медичного університету на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року у складі судді Козирського Є.С., -

в с т а н о в и в :

Позивач Одеський національний медичний університет, звернувшись 30 липня 2019 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що відповідач ОСОБА_1 15 липня 2008 року вступив до університету на спеціальність «лікувальна справа», підписав Угоду №105 про навчання за кошти фізичних та юридичних осіб з метою отримання вищої освіти. Наказом №654-с від 31 серпня 2009 року ОСОБА_1 був переведений на державну форму навчання з 01 вересня 2009 року та уклав з університетом Угоду №105 про навчання за рахунок коштів державного бюджету. У червні 2014 року ОСОБА_1 закінчив університет та був направлений комісією з розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до комунальної установи «Тарутинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря загальної практики сімейного лікаря. Проведенням Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності університету за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням. Встановлено, що наказом №10 від 29 вересня 2016 року КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» ОСОБА_1 був зарахований на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії №2; наказом №219-к від 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за згодою сторін.

Позивач Одеський національний медичний університет просив:

стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОНМедУ за період з 2008 року по 2014 рік суму витрат на навчання у розмірі 62193,00 грн., суму виплаченої стипендії у розмірі 37059,36 грн.;

стягнути витрати на сплату судового збору в сумі 1921,00 грн. (т.1 а.с.3-6).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2019 року справу за підсудністю направлено до Овідіопольського районного суду Одеської області (т.1 а.с.28).

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2019 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.35-36).

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 позов не визнав, зазначивши, що на державну форму навчання був переведений 31 серпня 2009 року, університет безпідставно стягує кошти з період з 2008 року коли навчався на контрактній (платній) формі навчання. Щодо стягнення виплаченої стипендії, то укладеною ним Угодою №105 передбачений обов`язок випускника відшкодувати лише вартість навчання, про стипендію не йдеться (т.1 а.с.68-70).

Позивач ОНМедУ надав відповідь на відзив (т.1 а.с.80-85, 109-111).

Відповідач ОСОБА_1 надав письмові пояснення на позовні вимоги (т.1 а.с.121-125).

Рішенням Овідіопольського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.140-144).

Висновок суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 на виконання укладеної з ОНМедУ Угоди №105 від 31 серпня 2009 року прибув на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я, не відмовлявся від виконання взятих на себе зобов`язань. У листопаді 2017 року він звільнився із займаної посади за згодою сторін. Така підстава як звільнення з роботи за згодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України) відповідно до пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» відсутня в переліку підстав, згідно яких необхідно повертати вартість навчання, тому у відповідача відсутній обов`язок щодо повернення вартості навчання.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеського національного медичного університету на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 травня 2020 року справу призначено до розгляду.

В апеляційній скарзі Одеський національний медичний університет просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.1 а.с.156-157).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі, якщо випускника звільнено за його бажанням протягом трьох років після закінчення інтернатури, випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. ОСОБА_1 зобов`язувався відпрацювати три роки; розірвання договору за угодою сторін було ініційоване самим ОСОБА_1 , його дії та наміри свідчать про не бажання та не виконання умов вищезгаданої угоди. ОСОБА_1 розірвав трудову угоду, а не угоду, якою на нього покладений обов`язок відпрацювати три роки. Витрачені державою кошти на навчання відповідача мають бути відшкодовані.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади в КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» наказом №219-к від 07 листопада 2017 року за згодою сторін по пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП, тому відсутньою є відмова без поважної причини приступити до роботи за призначенням як і вина у порушенні зобов`язання. Посилання на те, що ОСОБА_1 сам ініціював розірвання трудового договору, ґрунтуються на припущенні (т.1 а.с.183-188).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 червня 2021 року за заявою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 провадження в справі №522/13001/19 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №607/3693/17 про стягнення витрат на навчання.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 серпня 2023 року провадження в справі №522/13001/19 поновлено.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вступив у 2008 році на навчання до Одеського національного медичного університету (до зміни назви Одеський державний медичний університет), форма навчання денна, спеціальність «лікувальна справа», термін навчання 6 років.

Між Одеським державним медичним університетом та ОСОБА_1 укладено Договір №105 від 15 липня 2008 року, за умовами якого університет взяв на себе обов`язки за рахунок коштів замовника здійснити підготовку студента в університеті зі спеціальності «лікувальна справа», отримання ним вищої освіти відповідно до діючих навчальних планів та загальних вимог щодо підготови кадрів та видачі диплому ІУ рівня; форма навчання «денна», термін навчання 6 років; замовник зобов`язався своєчасно сплачувати суму за навчання в розмірі та порядку, встановленому цим договором.

Наказом №654-с від 31 серпня 2009 року по Одеському державному медичному університету (медичний факультет №1) студента 1 курсу 6 групи медичного факультету №1 контрактної форми навчання ОСОБА_1 , який повністю виконав всі вимоги навчального плану, успішно склав передбачені програмою семестру заліки і модульні контролі та у зв`язку з важким матеріальним станом переведено на державну форму навчання з 01 вересня 2009 року; стипендію сплачувати після наступного семестрового контролю (підстава: заява студента; рішення ректора /протокол №5 від 20 серпня 2009 року/, подання деканату).

Між Одеським національним медичним університетом та ОСОБА_1 укладено Угоду №105 від 31 серпня 2009 року, за умовами якої університет прийняв на себе обов`язки стосовно забезпечення студента в університеті зі спеціальності «лікувальна справа» з метою отримання ним вищої освіти у відповідності з діючими навчальними планами і загальними вимогами, що висуваються щодо підготовки лікарських кадрів за рахунок державного бюджету України; вся оплата за цією Угодою проводиться Міністерство охорони здоров`я України за рахунок бюджетних коштів відповідно до діючих нормативних актів (т.1 а.с.11-).

За умовами пункту 2.2.3 Угоди №105 від 31 серпня 2009 року ОСОБА_1 зобов`язався прибути після закінчення університету на місце працевлаштування на направленням Міністерства охорони здоров`я і відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я або відмови відпрацювати там не менш трьох років, випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

ОСОБА_1 закінчив Одеський національний медичний університет у 2014 році, отримав Диплом спеціаліста про вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа», здобув кваліфікацію лікаря (т.1 а.с.13).

ОСОБА_1 отримав від Одеського національного медичного університету Направлення на роботу №16 від 03 березня 2014 року на роботу в КУ «Тарутинський районний ЦПМСД», дата прибуття 01 серпня 2014 року (т.1 а.с.17).

ОСОБА_1 Наказом №188-К від 29 вересня 2016 року комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» зарахований на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії №2 комунальної установи; Наказом №219-к від 07 листопада 2017 року звільнений із займаної посади за згодою сторін (т.1 а.с.18-21).

У 2008 році ОСОБА_1 навчався на контрактній (платній) формі навчання.

З 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 навчався за рахунок коштів державного бюджету.

Одеський національний медичний університет за період 2009-2014 років поніс витрати на навчання ОСОБА_1 в загальній сумі 58885,00 грн., на виплату стипендії за період листопад 2009 року червень 2014 року в сумі 37059,36 грн. (т.1 а.с.22, 23-24).

Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України «Про освіту», чинного на час вступу ОСОБА_3 до навчального закладу, якщо особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження №14-151цс20) дійшла правових висновків у визначенні поняття стипендії та у визначенні цивільно-правової природи зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення понесених на навчання витрат.

Так, на підставі аналізу статті 53 Конституції України, Закону України «Про вищу освіту», Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення», зроблено наступні висновки.

Студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія як частина державних пільг і гарантій.

Витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

Академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.

Академічні стипендії, які сплачуються студентами закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, поширювався на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю та підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Вказаний Порядок передбачав, що у разі якщо випускника звільнено за його бажанням протягом трьох років після закінчення інтернатури, то такий випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду при вирішенні аналогічних спорів слід керуватися тим, що якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.

Обов`язок особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором про навчання кількість років узгоджується і практикою Європейського суду з прав людини (справа Chitos проти Греції, рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12; справа Lazaridis проти Греції, рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14; справі Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17).

Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

ОСОБА_1 з 01 вересня 2009 року по червень 2014 року навчався за рахунок держави; добровільно підписав Угоду №105 від 31 серпня 2009 року, де погодився на його працевлаштування навчальним закладом; по закінченню навчання отримав диплом та був направлений на роботу до медичного закладу, куди прибув і працевлаштувався, проте три роки не відпрацював, звільнився.

ОСОБА_1 не виконав обов`язок відпрацювати трирічний строк за направленням, тому зобов`язаний відшкодувати вартість навчання та всі витрати на освіту, зокрема, на виплату академічної стипендії.

Позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення за період 2009-2014 року витрат на навчання в сумі 58885,00 грн., витрат на виплату стипендії в сумі 37059,36 грн., а всього витрат в загальній сумі 95944,36 грн. (у 2008 році за рахунок держави не навчався, за цей період витрати стягненню не підлягають).

В порядку статті 141 ЦПК України витрати позивача на сплату за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в загальній сумі 4802,50 грн. покладаються на відповідача.

Справа в провадженні суду першої інстанції з липня 2019 року, суду апеляційної інстанції з березня 2020 року, призначалась до розгляду на 10 грудня 2020 року, 10 червня 2021 року, 23 листопада 2023 року, 29 лютого 2022 року, 27 червня 2024 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; провадження у справі зупинялося за заявою представника в інтересах відповідача до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи за аналогічним спором. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконувались, порядок вручення судових повісток дотримувався, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток розпоряджалися на власний розсуд; додатково учасники справи повідомлялися документом в електронному вигляді «Судова повістка…», SMS-повідомлення «Судова повістка…».

Після прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 26 січня 2921 року у справі №607/3693/17 щодо витрат на навчання відповідач та його представники, які є адвокатами (про припинення повноважень суд не повідомляли), справою цікавитися перестали.

Підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Одеського національного медичного університету задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року скасувати.

Позов Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання та виплату стипендії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Одеського національного медичного університету () витрати на навчання та виплату стипендії в загальній 95944 грн. 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Одеського національного медичного університету () витрати на сплату за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в загальній сумі 4802 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 липня 2024 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова