Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
16 липня 2024 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівнику при звільнені, заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-
18 грудня 2023 позивач звернувся до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівнику при звільнені заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену їй при звільненні заробітну плату в розмірі 58 742,50 грн, без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмір 336 415,20 грн, судові витрати просив покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2020 року по 20 березня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря. Відповідно до наказу від 20.03. 2023 року позивача звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. При звільненні з роботи в останній день роботодавець в порушення вимог трудового законодавства своєчасно не провів із позивачем остаточного розрахунку та не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України з відповідача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки належних позивачу при звільненні сум до ухвалення рішення суду.
Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача як щодо виплати заробітної плати, так і щодо отримання відповідних документів- копії наказу про звільнення , довідки про кількість відпрацюваних днів та нарахування заробітної плати, в подальшому звертався ї її адвокат з відповідними адвокатськими запитами проте в порушення вимог законодавства відповідчака жодної відповіді не надала. Тому дані про нараховану заробітну плату вона вимушена була отримувати з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків в ДПС України.
Також ззаначає, що очікує понести витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою суду від 19.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі .
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.03.2024 року витребувано у ФОП ОСОБА_2 належним чином завірені копії наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу до ФОП ОСОБА_2 та наказу про звільнення, копії трудового або колективного договору , який укладено між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , докази ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення, Довідку встановленого зразка о про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату ( з зазначенням усіх складових) за період з січня 2023 року по березень 2023 року; відомості про кількість робочих та відпрацьованих днів ОСОБА_1 за січень-березень 2023 року; відомості про невикористані дні ОСОБА_1 відпустки за весь час роботи; Довідку про нараховані до виплати суми ( з зазначенням усіх складових) ОСОБА_1 при звільненні та докази на підтвердження виплати розрахунку при звільненні. - та зобов`язати її надати витребувані докази на адресу суду в строк до 17 квітня 2024 року.
Вимоги ухвали суду відповідачем не виконані, відзиву на позов не надано.
Ухвалою суду від 18.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Капінус А.А., в судове засідання з`явився,просив розглянути справу без його участі, задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не надав.Представник відповідача був завчасно ознайомлений з матеріалами справи в системі Електронний Суд, на його адресу також надсилалися судові виклики та копії позовної заяви та матеріалів справи.
Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.
Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи без участі сторін за наявності належного та завчасного повідомлення сторони відповідача, буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в грудні 2023 р., отже строки розгляду трудового спору вже становлять більше півроку.
За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків.
Позивач з 10.01.2020 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_2 , займаючи посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря, та 21.03.2023 року позивача було звільнено з займаної посади за уголдою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України .
Згідно відомостей ЄДРЮОФОПГФ, основний вид діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 загальна медична практика .
07.12.2023 року позивачка звертадася до відповідачки з вимогою про виплату належних при звільненні сумта проведення повного розрахунку в строк не пізніше 12.12.2023 року, проте відповіді на звернення не отримала.
Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначеністаттею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідностатті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 58 742,50 грн нарахованих, але не виплачених сум за березень 2023 року.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідач, який належним чином був повідомлений про розгляд спрпави судом, жодним чином не спростував обставини , викладені у позові .
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне.
Згідно статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року, стаття 117 КЗпП викладена в іншій редакції.
За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Таким чином, за період з 22 (наступний день після звільнення) 2023 року на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, тобто до 21 вересня 2023 року.
Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Так, суд не може прийняти до уваги розрахунок позивача, оскільки ним за основу розрахунку середньоденної заробітної плати позивача взято дані за лютий 2023 року (повний місяць) та березень 2023 року (неповний місяць) проте у березні нараховані суми вдвічі перевищували її середнь заробітну плату за пропередні місяці, що може свідчити про включення до цієї суми належних працівнику при звільненні інших сум до виплат, як-то компенсація невикористаної відпустки, вихідна допомога тощо. А рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.
Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 22 березня 2023 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 22 березня 2023року по 21 вересня 2023 року.
Кількість робочих днів за цейперіод складає 132 дні та за основу розрахунку взято два повних місяці роботи позивачки за вказаною посадою - січень та лютий 2023 року .
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 22 березня 2023 року по 21 вересня 2023 року складає: 132 дні х 1178, 98 грн =155 625 грн.
Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини.
Суд виходить з того, що відповідач як 21 березня 2023 року достовірно знав про вимогу позивача щодо його розрахунку при звільненні, оскільки в той же день було внесено запис в трудову книжку та видано її працівникові. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 07.12.2023 року відповідчаем також убло отримано вимогу позивача про виплату належних сум.
Також частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що письмово повідомлялось позивача про нараховані суми, належні їй при звільненні.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця.
Відшкодування, передбаченестаттею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне.
Згідно зіст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивача було звільнено від сплати судового збору під час подання позову до суду , отже судовий збір у розмірі 2037 грн 94 коп.( 1% від загального розміру задоволених позовних вимог) підлягає стягненню з відповідача на корсить держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Проте на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, крім договору про надання правничої допомоги, в якому зазначено, що за правову допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар, обумовлений сторонами та в строки виконання своїх зобов`язань, суду надано Акт виконаних робіт до Договру про надання правоовї допомоги від 09.10.2023 року , датований 15.12.2023 року на загальну суму наданих послуг 7 000 грн., а також квитанцію про сплату на рахунок адвоката 7 000 грн.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог ч.1 - ч.6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інші проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19, від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, провадження №12-14гс22.
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу, необхідно також прийняти до уваги позицію Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто, не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
За даних обставин, матеріалами справи підтверджено факт надання позивачеві послуг професійної правничої допомоги адвокатом Капінусом А.А. на суму 7 000 грн.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, наявні підстави для часткового відшкодування позивачці понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді , враховуючи принцип пропорційності у розмірі 5000 грн..
Керуючись ст.ст.12, 13, 79, 81, 89, 141, 264 , 280ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівнику при звільнені, заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку -задовольнити частково.
Стягнути з Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 48 168,85 грн. - який визначений вже з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів..
Стягнути з Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 155 625 грн, який визначений без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Стягнути з Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2037 грн 94 коп.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 24 липня 2024 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО