Справа №295/9882/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомир у складі:

головуючого - судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Конончук Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Баб`як М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Богунського районного суду м. Житомир цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на самостійне виховання та утримання батьком,-

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомир звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. З зустрічним позовом до ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на самостійне виховання та утримання батьком. В обгрунтування позовних вимог за первинним позовом ОСОБА_4 вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) 25.09.2012 року зареєстрували шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. У Книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 1541 та видане Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Під час шлюбу у подружжя народилася дитина: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом останніх трьох років подружжя перестало жити однією сім`єю, вести спільне господарство, втратило любов та повагу один до одного, втрачене взаєморозуміння. ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про розірвання шлюбу.

З зустрічним позовом до ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на самостійне виховання та утримання батьком. В обгрнутування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що після фактичного припинення шлюбних відносин, донька постійно проживають разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 . Після фактичного припинення шлюбних відносин мати дитини, ОСОБА_3 проживає окремо, періодично спілкується з донькою телефоном, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає.

В зв`язку з необхідністю, що виникла з метою захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення доньки для оздоровлення та духовного і морального розвитку, ОСОБА_1 змушений звертатися до суду із зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання неповнолітної доньки та про встановлення факту самостійного виховання.

ОСОБА_1 жодним чином не перешкоджає спілкуванню відповідачки з донькою і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб через розлучення батьків донька не була позбавлена піклування матері. ОСОБА_1 має стабільний дохід, у змозі забезпечувати потреби неповнолітньої доньки в повному обсязі, не зловживає ні спиртними, ні наркотичними речовинами, веде нормальний спосіб життя, вад здоров`я, які б унеможливлювали виховання та утримання дітей не має.

13 червня 2024 р. Службою (управлінням) у справах дітей Житомирської міської ради проведено обстеження умов проживання, про що складений відповідний акт. Зі змісту акту свідчить, що визначення місця проживання дитини, залишення дитини на самостійне виховання та утримання батьку ОСОБА_1 буде відповідати інтересам дитини. Мати доньки проживає окремо, інколи спілкується з донькою телефоном.

В судовому засіданні позивачка за первинним позовом підтримала свої позовні вимоги. Направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. (а. с. 40)

Позивач за зустрічним позовом наполягав на задоволені позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Житомирської міської ради не заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, надав суду Акт обстеження умов проживання дітей. (а. с. 33).

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

До Богунського районного суду м. Житомир 27.06.2024 р. звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

17.07.2024 р. до суду звернувся ОСОБА_1 з зустрічним позовом так як ОСОБА_3 , подавши заяву про розірвання шлюбу не заявила позовної вимоги про визначення місця проживання спільної дитини сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 яка проживає з батьком протягом останніх трьох років.

Згідно положень ч. ч. 2-3 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Крім іншого, відповідачка за зустрічним позовом не проживає разом із дитиною та не цікавиться інтересами дитини. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачка за зустрічним позовом проживає окремо.

Даний факт підтверджується актом служби у справах дітей. Так представниками було здійснено вихід по місцю мого проживання, оглянуто місце проживання та встановлено факт самостійного виховання дитини без участі матері.

В зв`язку з необхідністю, що виникла з метою захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення дитини для оздоровлення та духовного і морального розвитку, батько звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

24.07.2024 р. ухвалою суду справи були об`єднані в одне провадження та присвоєно № 295/9882/24. (а. с.23-24).

25.07.2024 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті. (а. с. 37-38).

Згідно протоколу авторозподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м. Житомира від 27.06.2024 р. головуючим по справі обрано суддю І. Перекупка. (а. с. 8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) 25.09.2012 року зареєстрували шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. У Книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 1541. (а. с. 12)

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 32).

Зі змісту Акта обстеження умов проживання від 13 червня 2024 р. свідчить, що для доньки створені належні умови для виховання та проживання. (а. с. 33-34).

Суд встановив, що між сторонами, які мають неповнолітню дитину, існує спір з приводу розірвання шлюбу, що регулюється нормами Сімейного кодексу України та розірвання шлюбу можливе лише в судовому порядку.

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в частині розірвання шлюбу, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, його рішення є остаточним, а відповідач позов визнає, у суду нема підстав сумніватися у доводах позивача, а відмова в розірванні шлюбу буде примушенням позивача до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

ОСОБА_3 вказує, що й надалі, після розірвання шлюбу, бажає йменуватися шлюбним прізвищем.

За таких обставин суд вважає, що позивачка за первинним позовом після розірвання шлюбу має право йменуватися шлюбним прізвищем « ОСОБА_3 ».

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в частині визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як зазначено у ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою.

Відповідно до частин 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» пункт 74, від 10.01.2017 р.).

Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 р. по справі № 542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції.

Неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в змозі забезпечити дітей належними умовами проживання, виховання та розвитку.

Механізм визначення місця проживання дітей з одним із батьків не має на меті обмеження іншого з батьків у правах.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд враховує об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, поведінку батьків щодо дитини.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того з ким остання буде проживати.

При цьому, визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в змозі забезпечити доньку належними умовами проживання, виховання та розвитку.

Оскільки позивач самостійно сплатив суму судового збору і в резолютивній частині позову не наполягає на стягнені з відповідачки даної суми, суд не стягує з відповідачки судовий збір. (а. с. 18).

Керуючись статтями 19, 104, 112-115, 160-161, 171, 180, 182, 183, 185 СК України, статтями 7, 8, 12, 13, 81, 141, 142, 258-259, 263-265, 273, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XII суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на самостійне виховання та утримання батьком, задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 25.09.2012 року зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. У Книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 1541.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на самостійне виховання та утримання без участі матері, ОСОБА_3 .

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.07.2024 р.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка