ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3675/17 Номер провадження 22-ц/814/2181/24Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 лютого 2024 року (час ухвалення судового рішення з 11:34:42 до 12:12:46; дата виготовлення повного текста судового рішення 01 березня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ майна і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факта проживання однією сім`єю, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, поділ майна, визнання права власності на майно, треті особи : Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді доповідача, апеляційний суд

УСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, після уточнень і змін заявлених вимог остаточно просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 5/15 та 6/16 часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 17.12.2008 та визнати квартиру АДРЕСА_3 особистою власністю ОСОБА_2 .

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 12.11.2005 між сторонами по справі зареєстрований шлюб, від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Спільне життя не склалося, у сім`ї відбуваються сварки, можливості зберегти сім`ю немає.

За час перебування у шлюбі сторонами придбане рухоме і нерухоме майно, щодо поділу якого вони у добровільному порядку не можуть дійти згоди.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов, після змін заявлених вимог остаточно просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , відповідно за ОСОБА_2 визнати право власності на 1/3 частки вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію від продажу транспортних засобів в сумі 683 755 грн; визнати квартиру АДРЕСА_4 об`єктом спільної власності подружжя.

Заявлені вимоги мотивовані аналогічними обставинами. ОСОБА_1 , зокрема, наголошувала, що транспортні засоби, які були придбані у шлюбі, ОСОБА_2 відчужив без її згоди, про факт відчуження транспортних засобів вона дізналася лише у серпні 2017 року.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 задоволені частково.

Шлюб, зареєстрований 12.11.2005 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 512 - розірвано.

Прізвища після розірвання шлюбу: чоловіка « ОСОБА_6 », жінки « ОСОБА_6 ».

Визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .Звільнення, як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності ОСОБА_2 право власності на 11/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .Звільнення, в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 4 560 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3 028 грн

Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.08.2017.

Скасована накладена ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.08.2017 заборона на відчуження: 6/15 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано за ОСОБА_2 ); 5/15 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано за ОСОБА_2 ); квартири АДРЕСА_4 , (право власності зареєстровано за ОСОБА_2 ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 компенсації за відчужені транспортні засоби, а також у частині вимог про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вимог її зустрічного позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення із ОСОБА_2 компенсації за відчужені транспортні засоби, проігнорував письмові пояснення самого ОСОБА_2 , які він давав Службі у справах дітей по Новобаварському району Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, згідно яких він з листопада 2016 року з родиною не проживав. Тобто суд не дав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_2 відчужив транспортні засоби у період, коли проживав окремо.

Вирішуючи позовні вимоги про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не дав належної оцінки письмовим доказам, а саме договорам купівлі-продажу від 18 січня 2011 року і від 30 липня 2013 року, технічним паспортам, згідно яких 5/15 і 6/15 домоволодіння АДРЕСА_1 є окремими об`єктами нерухомості, окремим будівлями, кожна з яких має свій окремий вхід, житлові і допоміжні приміщення, тощо.

Суд не звернув уваги на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 липня 2018 року у справі 639/480/18, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 , батька ОСОБА_1 , із 6/15 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнавши за кожною із сторін право власності на 11/30 спірної садиби, суд породив підстави для подання нового позову, вже про реальний поділ садиби, чим порушив принцип процесуальної екокономії.

У відзиві адвокат Курило С.Л., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага, що справа перебувала на розгляді у суді тривалий час із 2017 року, ОСОБА_1 , не дивлячись на конструктивні пропозиції з боку ОСОБА_2 , регулярно висувала необгрунтовані вимоги про належність їй більшої частини спільного майна.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення таких підстав:

Відповідно п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 12.11.2005 перебувають в зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох синів: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Сторони разом не проживають, між ними склалися недоброзичливі відносини. Жоден із подружжя не має намірів підтримувати шлюбно-сімейні стосунки.

Неповнолітній ОСОБА_10 і малолітній ОСОБА_11 постійно проживають з матір`ю, яка опікується інтересами і потребами дітей.

За станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі старший син ОСОБА_10 досяг чотирнадцятирічного віку.

Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.01.2019 № 96 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 (молодшого сина) з матір`ю ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 як батько дитини не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір`ю.

За час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2011 набув у власність 6/15 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2013 ОСОБА_2 набув у власність 5/15 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд.

Загальна частка ОСОБА_2 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яка набута в період шлюбу з ОСОБА_1 , складає 11/15 часток (6/15 + 5/15 = 11/15).

Реальні частки співвласників в праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не визначені, реальний поділ домоволодіння не здійснено.

Домоволодіння АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_2 , загальна частка якого в праві власності складає 11/15, та за ОСОБА_12 (попередній власник ОСОБА_13 ) на підставі договору дарування від 10.10.2019, частка якої в праві власності складає 4/15.

ОСОБА_1 у період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2008 набула у власність на квартиру АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2005, тобто до укладення шлюбу із ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 до 03.11.2005 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_14 , актовий запис про розірвання шлюбу від 03.11.2005 № 371.

Квартира АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 17.12.2008, укладеного між ОСОБА_15 і ОСОБА_1 , належить на праві приватної власності останній.

Домоволодіння АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_16 , яка не є учасником справи, сторони по справі не є власниками та/чи співвласниками цього нерухомого майна.

Транспортний засіб автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску, був зареєстрований з 30.11.2007 за ОСОБА_1 , перереєстровано на іншого власника 02.09.2017 на підставі договору купівлі-продажу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 в справі № 642/2768/18 визнано автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , скасовано реєстрацію автомобіля за ОСОБА_3 ..

Транспортний засіб легковий автомобіль Mitsudishi Lancer, 2008 року випуску, з 16.05.2008 був зареєстрований за ОСОБА_1 , перереєстровано на нового власника з 03.08.2013.

Транспортний засіб мотоцикл KAWASAKI VN 900B, 2007 року випуску, 08.07.2014 перереєстровано на ОСОБА_2 , з 05.03.2016 перереєстровано на нового власника.

Автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2008 року випуску, з 08.07.2008 був зареєстрований за ОСОБА_2 , 17.03.2017 перереєстровано на нового власника.

Транспортний засіб мотоцикл SUZUKI SV 650S, 2002 року випуску, з 24.06.215 був зареєстрований на ОСОБА_2 , з 25.04.2017 перереєстровано на нового власника.

Транспортний засіб мотоцикл BMW К1300R, 2009 року випуску, з 10.03.2016 був зареєстрований за ОСОБА_2 , з 03.05.2017 перереєстровано на нового власника.

Частково задовольняючи обидва позови, суд першої інстанції виходив з такого.

В судовому засіданні підтверджено виваженість рішення сторін по справі на розірвання шлюбу.

Старший син ОСОБА_10 досяг чотирнадцяти років і самостійно обирає своє місце проживання, тому позовні вимоги про визначення місця його проживання не підлягають задоволенню.

Батько малолітнього ОСОБА_9 не заперечував проти його проживання з матір`ю, а висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.01.2019 № 96 визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього молодшого сина ОСОБА_9 разом з матір`ю.

Частина домоволодіння АДРЕСА_1 і квартира АДРЕСА_2 придбані сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі.

Реальні частки співвласників в праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не визначені, реальний поділ домоволодіння не здійснено.

Будь-які підстави вважати, що спірне майно було придбане виключно за особисті кошти одного із подружжя, що на зазначене спірне нерухоме майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм ст. 57 СК України, відсутні.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 з відступом від рівності часток подружжя є недоведеними.

Оскільки на час набуття у власність квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 перебував в іншому шлюбі з ОСОБА_14 , на зазначену квартиру не може розповсюджуватися режим спільної сумісної власності з ОСОБА_1 .

Дослідженими в справі доказами не встановлено підстав, визначених ст. 62 СК України, для визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Вимоги про визнання удаваним договору дарування від 17.12.2008, за яким ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_3 , не доведені належними і допустимими доказами.

Матеріали справи не містять даних про те, що сторонам по справі було передано у власність чи користування земельну ділянку біля будинків АДРЕСА_6 для будівництва, відсутні правовстановлюючі документи на таку земельну ділянку, її межі та конфігурація; відсутні відомості про те, що існують дозвільні документи про проведення сторонами по справі будь-яких будівельних робіт, проекти таких будівельних робіт; матеріали справи не містять доказів на підтвердженні тієї обставини, що існує об`єкт нерухомого майна чи об`єкт незавершеного будівництва біля будинків АДРЕСА_6 .

Доказів, які б підтверджували, що хоча кожним із подружжя здійснено відчуження спірних транспортних засобів під час перебування у шлюбі, ці дії вчинені не в інтересах сім`ї та без згоди іншого подружжя, суду не надано. В той же час згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Враховуючи, що спірні автомобілі під час перебування сторін у шлюбі було відчужено, вказане майно вибуло з власності сторін саме під час перебування у шлюбі, тому транспортні засоби не підлягають розподілу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується таким.

Позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за відчужені транспортні засоби.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року по справі № 127/23356/22 з подібними фактичними обставинами і спірними правовідносинами викладені такі висновки щодо застосування норми права.

«Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

….

Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи у період перебування з позивачем у шлюбі ОСОБА_2 26 вересня 2019 року (за рік до припинення ведення спільного господарства, що встановлено рішенням про розірвання шлюбу) відчужив спільне сумісне рухоме майно подружжя, а саме автомобіль «Renault Logan». Доказів того, що вказаний автомобіль був проданий без відома позивача ОСОБА_1 суду не надано.

Встановивши, що позивач не довела те, що вона не давала свою згоду на відчуження спірного автомобіля, а також не довела належними та допустимими доказами, що отримані внаслідок відчуження транспортного засобу кошти були використані відповідачем не на потреби сім`ї, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за частку автомобіля «Renault Logan».

….

Однак, у справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 не давала своєї згоди на відчуження спірного автомобіля. Крім того, Верховний Суд враховує те, що спірний автомобіль було відчужено ще за рік до розірвання шлюбу. ОСОБА_2 не оскаржувала правочин щодо відчуження спірного рухомого майна з тих підстав, що майно відчужено без її згоди.

Отже, за наявності факту перебування сторін у шлюбі та відсутності доказів використання коштів від продажу спільного майна не в інтересах сім`ї, вважається, що укладений одним із подружжя договір був в інтересах сім`ї.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

У межах розгляду цієї справи судом вирішувалася позовна вимога про розірвання шлюбу, при цьому судом не встановлено і, відповідно, сторонами не доведено належними і допустимими доказами те, з якого часу сторони фактично припинили шлюбні відносини і стали проживати окремо. Отже, слід виходити з того, що, принаймі, до дати звернення до суду із позовом липень 2017 року, між сторонами існували шлюбні відносини, зокрема презюмується ведення спільного господарства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пояснення ОСОБА_2 , які він надавав Службі у справах дітей, стверджуючи, що з листопада 2016 року проживає окремо від родини. Зазначені письмові пояснення безпосередньо судом першої інстанції не досліджувалися, а посилання на них у листах-відповідях (т.7 а.с.84, 86-87), враховуючи пояснення самого ОСОБА_2 , не є достатнім у розумінні ст. 80 ЦПК України доказом для висновку про те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини саме у листопаді 2016 року, а також про те, що ОСОБА_1 не була обізнана про відчуження транспортних засобів, і кошти, отримані від їх продажу, витрачені не на потреби сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що транспортні засоби відчужені 05 березня 2016 року, 17 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року і 03 травня 2017 року. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом наприкінці липня 2017 року, при цьому ОСОБА_1 не оспорювала правочини з відчуження транспортних засобів.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність доводів щодо відчуження транспортних засобів не в інтересах сім`ї та без згоди іншого подружжя.

Позовні вимоги про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 .

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Таким чином, відповідно до вимог закону, який регулює правовідносини спільної часткової власності, співвласник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт в результаті поділу (виділу) його частки, який відбувається двома шляхами: укладення між співвласниками договору про поділ (виділ) частки в натурі з подальшим оформленням права власності на окремий об`єкт нерухомості або ж у судовому порядку суд ухвалює рішення про поділ (виділ) частки.

Як слідує зі змісту договорів купівлі-продажу від 18 січня 2011 і від 30 липня 2013 (т.2 а.с.48-49, 70-71) ОСОБА_2 набув у власність 6/15 і 5/15 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . В обох договорах купівлі-продажу часток зазначено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовані два будинки літ. «А-1» і літ. «Б-1» з відповідними надвірними будівлями, що відповідає даним технічного паспорта (т.2 а.с.52-69), проте правовстановлюючі документи не містять указівки про натуральний зміст придбаних часток, тобто проте, що до складу 6/15 часток, наприклад, входить будинок літ. «А-1» чи будинок літ. «Б-1» з відповідними надвірними будівлями.

Суд першої інстанції обгрунтовано послався на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про поділ (виділ) придбаних 6/15 і 5/15 в натурі у судовому чи позасудовому порядку, тому дійшов правильного висновку про те, що за час перебування у шлюбі подружжя ОСОБА_6 набуло у власність 11/15 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , тобто вони володіють не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Отже, доводи апеляційної скарги про належність сторонам по справі двох окремих об`єктів нерухомого майна не є обгрунтованими, не грунтуються на законі та суперечать наявним у справі доказам.

Не можна визнати обгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримався принципу процесуальної економії, адже, враховуючи приписи ст.2, ст.3, ст.4, ст.13 і ст.81 ЦПК України, суд не вправі ухвалювати рішення стосовно фактів, речей, тощо, які не існують юридично.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України, дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок по суті спору, навівши обґрунтовані мотиви такого висновку.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 липня 2024 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов