Ухвала

Іменем України

25 липня 2024 року

м. Київ

справа № 442/9152/23

провадження № 61-7403ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року у складі судді: Кучаковського Ю. С., та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило стягнути з відповідача суму основного боргу (заборгованості за спожитий газ) в розмірі 13 527,18 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року позов ТОВ «ГК «Нафтогаз України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий газ в розмірі 13 527,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року залишено без руху. Встановлено для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків строк п`ять днів з дня вручення цієї ухвали. Роз`яснено, що у разі не усунення недоліків апеляційної скарги у встановлений судом строк, апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

в порушення пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону;

щодо посилань відповідача на приписи статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» апеляційний суд вказав, що у даній справі за захистом порушеного права до суду звернувся позивач ТОВ «ГК «Нафтогаз України», а особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 , є відповідачем у справі, відтак приписи статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на неї не розповсюджуються і їй необхідно сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 4 026,00 грн за реквізитами, вказаними в ухвалі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року повернуто.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що

18 березня 2024 року апеляційним судом зареєстровано документ «Апеляційна скарга № 2» на ухвалу Львівського апеляційного суду, скерований заявником ОСОБА_1 , аналіз змісту якого зводиться до мотивів касаційної скарги, відтак до уваги апеляційним судом не береться;

ОСОБА_1 не усунула недоліки апеляційної скарги у встановлений апеляційним судом строк, тому апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.

ОСОБА_1 17 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду документ «конституційну скаргу» на ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року, яка зареєстрована як касаційна скарга.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 червня 2024 року ці недоліки було усунуто, зокрема, подано клопотання про поновлення строку на подання касаційної скарги та надано уточнену касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року, у якій ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити провадження у справі.

У клопотанні, яке подано на виконання ухвали Верховного Суду від 07 червня 2024 року, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року отримала 17 квітня 2024 року, що підтверджується конвертом, надісланим апеляційним судом ОСОБА_1 із номером штрихкодового ідентифікатора № 326 та витягом із сайту АТ «Укрпошта» про вручення указаного поштового відправлення 17 квітня 2024 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд відмовив ОСОБА_1 у розгляді її апеляційної скарги, мотивуючи відмову несплатою судового збору. Однак, відповідач в апеляційній скарзі навела аргументацію своєї позиції, яку апеляційний суд не взяв до уваги та не навів аргументів, чим порушив норми матеріального права. Як стверджує практика ЄСПЛ несплата судового збору не може бути перешкодою для розгляду справи;

суди проігнорували норми Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» про заборону подавати судові позови;

вимога судді про сплату судового збору є погрозою відмови у відкритті провадження і є незаконним примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань та перешкоджанням доступу до правосуддя;

Закон України «Про судовий збір» є антиконституційним законом і не підлягає виконанню.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року слід відмовити з таких мотивів.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку (частина друга статті 17 ЦПК України).

Системне тлумачення частини другої статті 17, пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України свідчить, що касаційному оскарженню підлягають рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року в апеляційному порядку не переглядалось, а отже не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України. Тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року слід відмовити.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 2-64/11 (провадження № 61-4557св23) вказано, що:

«доводи касаційної скарги про те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковими.

Аналізуючи норму частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» можна зробити висновок, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті цього Закону звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а також не має обов`язку сплати судового збору в інших судових інстанціях.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав і вони можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу.

Спір у цій справі стосується стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1, яка має статус відповідача.

ОСОБА_1 у цій справі не зверталася до суду із позовом, пов`язаним з порушенням її прав як споживача банківських послуг, тому не може бути звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 344/3078/23 (провадження № 61-15548 св 23)

«скасовуючи рішення районного суду в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд уважав, що відповідач є споживачем і відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Проте, Верховний Суд уважає такі висновки помилковими.

Аналізуючи положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» можна зробити висновок, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до цієї статті звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а також не має обов`язку сплати судового збору в інших судових інстанціях На вказаному звертала увагу й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Спір у цій справі стосується стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1, яка має статус відповідача. У цій справі вона не зверталася до суду з позовом, пов`язаним з порушенням її прав як споживача банківських послуг, тому не може бути звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано рішення районного суду в частині розподілу судових витрат, підлягає скасуванню».

Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року в справі № 524/11220/21 (провадження № 61-6716св23)).

Оскільки у встановлений судом строк особою, яка подала апеляційну скаргу на рішення суду, не виконана ухвала про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков