ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/342/24
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні клопотання про

закриття провадження у справі

"18" липня 2024 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Котвицького В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання: Овчар В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача (по ВКЗ) ОСОБА_2,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання за договором позики припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , звертаючись з позовом до ОСОБА_2 , просила суд: «визнати зобов`язання за Договором позики від 01.01.2009, що був укладений між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_3 , як позичальником припиненими, у зв`язку із повним виконанням ОСОБА_3 зобов`язань із повернення грошових коштів, а саме: 24 743,00 євро 63 115,00 доларів США, на користь ОСОБА_2 ».

22.08.2022 Дарницьким районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

09.07.2024 до суду відповідач ОСОБА_2 надійслав заяву про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що існує два рішення суду, які вже вирішили спірні правовідносини. Своє клопотання відповідач обґрунтовує тим, що позивачкою фактично введено Дарницький районний суд м. Києва в оману, щодо того, що між сторонами не існує іншого позову з тим самим предметом та з тих самих підстав. Так, у тексті позовної заяви зазначено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2012 року, у справі № 2-2370/12, з ОСОБА_3 (на час ухвалення рішення - ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_2 було стягнуто кошти, які вона була винна ОСОБА_2 відповідно до договору позики. В зазначеній справі ОСОБА_3 приймала участь в якості відповідача, а ОСОБА_2 позивача відповідно. При цьому як вбачається з тексту позовної заяви ОСОБА_3 нібито ще 16.03.2009 року повернула кошти через свого колишнього чоловіка ОСОБА_6 , в якого зберігалась відповідна розписка. У мотивувальній частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2012 року було зазначено наступне: «Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що будь-яких правовідносин між сторонами щодо наявності боргових зобов`язань не існує, а договір позики від 01.01.2009 р. є недійсним». ОСОБА_3 , в особі свого представника, заперечувала проти задоволення позову та стягнення з неї суми боргу посилалась на невиконані перед ОСОБА_2 фінансові зобов`язання, а зазначала про недійсність договору позики від 01.01.2009. Також в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2012 року у цивільній справі № 2-2370/12 встановлено: «Однак ні в матеріалах цивільної справи, ні в матеріалах справи на підставі яких було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , на підставі ст.190 КК України, не міститься будь-яких доказів на підтвердження передачі коштів відповідачем позивачу в рахунок погашення боргових зобов`язань». Отже, предметом спору у цивільних справах № 2-2370/12 та № 753/13758/23 є боргові зобов`язання, які виникли з Договору позики, з тих самих підстав та між тими самими ж сторонами. Таким чином, посилання представника ОСОБА_3 у позовній заяві про те, що позовів між тими самими сторонами з тим самим предметом спору та з тих же підстав не подавалося не відповідає дійсності. На сторінці 6 позовної заяви представник ОСОБА_3 також зазначає про те, що ОСОБА_3 звернулась із такою заявою до Голосіївського районного суду м. Києва. Однак, нібито на день подання позовної заяви до суду, її заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами була не розглянута. Ці твердження є такими, що не відповідають дійсності, оскільки ще 05.06.2023 з належним мотивуванням Голосіївським районним судом м. Києва була винесена ухвала про залишення заяви ОСОБА_3 без розгляду. Таким чином, нібито вимушене звернення ОСОБА_3 до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою спрямоване не на реальний захист своїх прав та інтересів, а є лише штучно створеною спробою переглянути спір, який вже є давно вирішеним. Зі змісту позовної заяви, що подана до Дарницького районного суду м. Києва, також вбачається, що предметом спору є боргові зобов`язання, які виникли з Договору позики, з тих самих підстав та між тими самими ж сторонами.

Відповідач в судовому засіданні 18.07.2024 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Представник позивача висловив свої заперечення щодо підстав для закриття провадження у цивільній справі, наголосив, що цивільні справи № 2-2370/12 та № 753/13758/23 не є тотожними, відрізняються як підставами, так і предметом позовів, а сторони, хоч і є однаковими персонально, однак мають у цих справах різний процесуальний статус.

Вислухавши думку учасників цивільного процесу, оцінивши наявні підстави для закриття провадження у цивільній справі, з підстав, передбачених п.3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до наступних висновків.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статей 1,3 Цивільного кодексу України, статей 2,4-5,12-13,19 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п.33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п.53 рішення ЄСПЛ від 08квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Пред`явлення позову (заяви) це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.

Після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 175,176,177 ЦПК України; 4)належить позовну заяву розглядати за правилами цивільного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в цивільній справі, встановлених цим Кодексом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. ( ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України)

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, а також подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. ( п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України)

ЄСПЛ застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Конвенції, де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується Судом у кожному конкретному випадку окремо.

Виходячи з положень частини третьої статі 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява, серед іншого, повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили чи ухвали суду про закриття провадження у справі, постановленої між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається.

Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. При цьому, зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті.

Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову становлять обставини (фактична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Верховний Суд в своїй постанові від 25.04.2019 у справі №540/406/19, від 22.05.2019 у справі №640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Як з`ясовано судом, 02.10.2012 Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-2370/12, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Як вбачається зі змісту цього рішення підставою для позову ОСОБА_2 було невиконання ОСОБА_3 умов договору позики від 01.01.2009, укладеного між сторонами. У свою чергу, предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості по вищевказаному договору позики.

У цій справі № 753/13758/24 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання за договором позики припиненим хоч спір і виник між тими самими сторонами, проте вони мають відмінний від попередньої справи процесуальний статус: ОСОБА_3 є позивачем (у справі № 2-2370/12 - відповідач), а ОСОБА_2 - відповідачем (у справі № 2-2370/12 - позивач). Підставами заявленого позову у цій справі є докази виконання ОСОБА_3 умов договору позики від 01.01.2009, а предметом - визнання зобов`язання за цим договором припиненим у зв`язку з його виконанням.

Отже, хоч спір виник між тими ж сторонами, проте матеріально-правові вимоги в цих позовах, підстави та предмет позовів є різними.

За наведених обставин та враховуючи підстави та предмет позову, суб`єктивний склад сторін спору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у цивільній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтею 255 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання за договором позики припиненим.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений 26.07.2024.

Суддя В.Л.Котвицький