Справа № 953/3847/23
Провадження № 2/953/527/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2024 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Бобко Т.В.,
секретар судового засідання Свириденков К.С.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Зудер`янц Вікторія Вікторівна,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності в порядку спадкування,
Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник- адвокат Зудер`янц В.В., звернулась до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до ОСОБА_2 , в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на наступні обставини. ОСОБА_4 є рідною сестрою позивача. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті вона проживала та була постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді кооперативної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Саварінської Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_3 29 жовтня 2021 року приватним нотаріусом було заведено спадкову справу №91/2021, позивачці видано свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12 квітня 2023 року №40/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на іншу частину зазначеної квартири з их підстав, що пайові внески у повному обсязі за неї були внесені 01 березня 1994 року, коли спадкодавиця перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, оскільки квартира була придбана спадкодавицею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ст.22 КпШС України, ст.ст.60,63,68 Сімейного кодексу України. Дійсно, після реєстрації шлюбу 09 лютого 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживало разом в м. Мерефа. Однак в 1987 році відповідач ОСОБА_2 покинув родину та перейшов жити до будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Після цього вони разом не проживали, спільних дітей не мають, в спірну квартиру відповідач ніколи не вселявся, не проживав там та відповідно, не вносив жодних пайових внесків за квартиру. Фактично з цього часу шлюбні відносини між подружжям були припинені, вони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, взагалі були відсутні всі ознаки, що притаманні подружжю. Відповідач ніколи не заявляв свої права на частку в спірній квартирі, в період внесення паю за квартиру ніде не працював. Шлюб був розірваний 14 червня 1994 року. Враховуючи викладене, кв. АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 і позивач, як спадкодавець другої черги, має право прийняти вказану вище частину квартири у спадщину після померлої сестри.
Аргументи учасників справи.
Відповідач відзиву на позов не надав, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертався.
Рух справи.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2023 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засіданні.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2023 року заяву представника позивача адвоката Зудер`янц В.В. про виклик свідків задоволено; вирішено викликати у судове засідання та допитати в якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; клопотання представника позивача- адвоката Зудер`янц В.В. про витребування доказів задоволено; витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінської Наталії Вікторівни відомості про те, чи подавалися ким-небудь заяви про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи маються відомості щодо складання заповітів від її імені та чи видавалися свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої; витребувано з Головного управління Державної податкової служби в Харківській області інформацію щодо розміру доходів ОСОБА_3 за період: з 01 січня 1988 року по 01 квітня 1994 роки та ОСОБА_2 за період з 01 січня 1988 року по 01 квітня 1994 роки.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Участь у справі сторін та інших учасників справи.
Позивач та його представник адвокат Зудер`янц В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив на позов відповідно достатті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача та його представника вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
ОСОБА_11 та ОСОБА_1 є рідними сестрами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_12 та копією свідоцтва про одруження ОСОБА_3 .
Як вбачається зі змісту довідки ЖБК «Флора-7» від 28 квітня 2023 року ОСОБА_3 з 27 грудня 1988 року була зареєстрована та постійно проживала до моменту смерті у спірній квартирі, на її ім`я був відкритий особовий рахунок, саме ОСОБА_3 здійснювались пайові внески за квартиру на рахунок ЖБК «Флора-7», повну вартість яких вона здійснила остаточно 01 березня 1994 року.
29 жовтня 2021 року приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В. було заведено спадкову справу №91/2021, яку зареєстровано у Спадковому реєстрі за №68555190, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №72118849 від 12 квітня 2023 року.
12 квітня 2024 року позивачу було видано Свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом, зареєстроване приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В. за №67, на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12 квітня 2023 року №40/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом на іншу частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 з тих підстав, що пайові внески за квартиру були сплачені повністю 01 березня 1994 року, спадкодавиця ОСОБА_3 на момент виплати пайових внесків на квартиру перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Нотаріус зазначила, що оскільки спірна квартира була придбана спадкодавицею та її колишнім чоловіком у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ст.22 КпШС України, ст.ст.60,63,68 Сімейного кодексу України.
Як вбачається зі змісту свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 від 09 лютого 1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 09 лютого 1985 року був укладений шлюб. 14 червня 1994 року шлю між останніми розірваний, про що зроблений актовий запис №316 від 14 червня 1994 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 14 червня 1994 року.
Зі змісту листа від приватного нотаріуса ХМНО Саварінської Н.В. №130/02-14 від 25.10.2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , но нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась лише сестра померлої - ОСОБА_1 , інших заяв про прийняття спадщини та про відмову від спадшини не надходило, в спадковому реєстрі відсутня інформація про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_3 .
Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду
Щодо позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
Роз`ясненнями, викладеними у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
Статтею 22 КпШС України (чинного на час виникнення та фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ «Про власність» (чинного на час виникнення та фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Вказані норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, узгоджуються з нормами чинного законодавства України.
Так, зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків, всі пайові внески за спірну квартирну вносились ОСОБА_3 одноособово, відповідач участі у сплаті таких внесків не брав, у спірній квартирі не проживав та не був зареєстрований, жодних платежів в рахунок сплати комунальних послуг не здійснював.
Так, свідок ОСОБА_6 , повідомила, що будинок АДРЕСА_4 є кооперативним будинком, заселення якого почалось восени 1988 року. Вона з чоловіком ОСОБА_7 мешкають в квартирі АДРЕСА_5 , а померла ОСОБА_3 проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_6 . З часу заселення будинку та до часу смерті ОСОБА_3 вони тісно спілкувались, зі слів останньої свідку відомо, що ОСОБА_3 не перебувала у зареєстрованому шлюбі, дітей не мала, з близьких родичів мала тільки сестру ОСОБА_1 та племінницю (доньку ОСОБА_1 ) - ОСОБА_13 . Також ОСОБА_3 неодноразово повідомляла, що перший внесок за квартиру їй дали батьки, а подальші виплати пайових внесків за кооперативну квартиру вона здійснювала самостійно зі своєї заробітної плати, працювала вона на Харківській кондитерській фабриці.
Аналогічні за змістом пояснення надала в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка повідомила, що вони з чоловіком ОСОБА_10 мешкають в квартирі АДРЕСА_7 . З померлою ОСОБА_3 знайомі з осені 1988 року, тобто з моменту заселення в кооперативний будинок АДРЕСА_4 . Взаємини між ними склались добросусідськими та довірливими. ОСОБА_3 ніколи не розказувала про існування у неї чоловіка, дітей не мала, весь час проживала сама, самостійно сплачувала комунальні платежі за квартиру та вносила пайові внески.
Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в судовому засіданні також підтвердили вказані вищи обставини, зокрема щодо окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як на час заселення до будинку (1988 рік), так і на час внесення ОСОБА_3 останнього пайового внеску у 1994 році.
Жодних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем в ході судового розгляду не надано.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки пайові внески за вказану квартиру сплачувалися (вносилися) виключно ОСОБА_3 під час окремого проживання подружжя, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 57 СК України є підставою для визнання вказаного майна особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
Разом з тим, вирішуючи питання щодо визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Отже, визнання майна особистою приватною власністю померлого не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
Отже, виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.
Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.
Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Судом встановлено, що позивач, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, частково оформила її, отримавши свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В. за №67, на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Щодо іншої частини вказаного майна, у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено з підстав віднесення такого до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, в ході судового розгляду позивачем доведено, а судом встановлено, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17.
Відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Оскільки судом встановлено та підтверджено належними доказами, що позивач фактично вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті сестри, зокрема: звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри у передбачений ст. 1270 ЦК України строк, частково оформила спадщину, отримавши свідоцтво на частину спірної квартири, та зважаючи на відсутність інших спадкоємців, що виключає порушення прав, свобод чи інтересів третіх осіб, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог (в частині вимог майнового характеру), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1279,96 гривень. Суд стягує з позивача на користь держави суму недоплаченого судового збору при прд`явленні позову за вимогу немайнового характеру в сумі суд покладає на позивача.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 280-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_3 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1279,96 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 ; РНОКПП: НОМЕР_4
Відповідач ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_9
Повний текст судового рішення складений 15 липня 2024 року.
Головуючий суддя Т.В. Бобко