Справа № 452/1418/24
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення позову без руху

"26" липня 2024 р. м. Самбір

Суддя Самбірського міськрайонного суду Львівської області Кущ Т.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - нотаріус Самбірської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Поливка Василь Іванович та Рудківська громада Самбірського району Львівської області , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд встановити юридичний факт, а саме, що її матір ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , є однією особою та власником на дату смерті земельної ділянки площею 2,45 гектара, що розташована на території Чайковицької сільської ради Самбірського району Львіської області за адресою: Львівська область, Самбірський район, с. Чайковичі, відповідно до Сертифікату на право приватної власності на землю серії ЛВ №077867, виданого 24 квітня 1997 року, на підставі розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації від 21 квітня 1997 року за №2621, та зареєстрованого у Книзі записів сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за №809. Крім того, позивач просить суд визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Пред`явлена позовна заява ухвалою суду від 30 квітня 2024 року була залишена без руху, оскільки позивачем порушені вимоги, передбачені стст.175,177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Так, судом було зазначено, що позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а згідно ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу (відповідно до якої: позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви). Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім

випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд звертав увагу позивача на те, що така ж норма міститься і в ч.3 ст.177 ЦПК України, а саме, у разі необхідності до позовної заяви додаються, зокрема, клопотання про витребування доказів.

Позивач в заяві зазначила, що вона разом з відповідачем, як спадкоємці першої черги за законом звернулись в державну нотаріальну контору для оформлення своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак державним нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, з посиланням на те, що в наданих ними документах, що посвідчують право власності на спадкове майно власником зазначена ОСОБА_4 , а померлою є ОСОБА_3 ..

Разом з тим, суд зауважував, що позовна заява та додані до неї документи не містять доказів неможливості реалізації позивачем своїх спадкових прав на майно в позасудовому порядку безпосередньо через органи нотаріату.

Так, главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачені обставини, при наявності яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року (далі - Постанова), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка згідно п.24 Постанови повинна бути у вигляді обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину) особа може звернутись до суду в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову, що також узгоджується з положенням п.24 Постанови.

Позивач, звертаючись до суду із відповідними позовними вимогами, має надати до суду відомості про об`єктивну неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та надати письмову відмову (постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії) нотаріуса у видачі такого свідоцтва із вказівкою на підстави такої відмови.

Тобто, передумовою звернення в суд із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є наявність відмови нотаріуса в оформленні спадщини.

Про це неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 702/61/20 (провадження № 61-16777св20) зазначено, що зверненню до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку

спадкування має передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Також, як вбачається із п.9 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» отримання постанови про відмову вчиненні нотаріальної дії має важливе значення, оскільки з часу відмови обчислюється строк для звернення до суду, і надання належної оцінки обґрунтованості вимог позивача неможливо без з`ясування причин та мотивів відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Разом з тим, як було зазначено судом, такої передбаченої законом відмови у вчиненні нотаріальної дії матеріали позовної заяви не містять. При цьому, додане до позовної заяви письмове повідомлення нотаріуса з певними роз`ясненнями щодо порядку прийняття спадщини не може бути прийнято судом як процесуальний документ, оскільки не є рішенням (постановою) нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Також суд звертав увагу позивача на те, що вона просить визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак нею не підтверджено відповідними доказами належність будь-якого спадкового майна померлому ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , у тому числі земельної ділянки, яка розташована на території Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, оскільки до позову не додано правовстановлюючих документів на будь-яке майно, належне саме її батькові ОСОБА_5 , а Сертифікат на право приватної власності на землю серії ЛВ №077867 виданий на ім`я ОСОБА_4 .

Крім того, частиною першою статті 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути встановлені в порядку окремого провадження, а саме: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Відтак, визначений у ч.1 ст.315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне

цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів, тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

За змістом п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Крім того, суд вказував, що в прохальній частині позивач просить встановити факт, що її матір ОСОБА_3 « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , це одна й та сама особа, та є власником на дату смерті певної земельної ділянки, однак позивачем в повній мірі не вказано який конкретно юридичний факт необхідно встановити, відносно якої особи та її точну дату народження.

При цьому суд зауважив, що судами не встановлюється тотожність особи, а також не встановлюється факти, пов`язані із визнанням певної особи власником певного майна.

Разом з тим, згідно з п.6 ч.1ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 08 грудня 2021 року у справі № 464/6696/20 (61-13755св21).

Також, у п.1 прохальної частини позовної заяви, позивач просить відкрити спрощене позовне провадження у справі, що суперечить п.2 ч.4 ст.274 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що заява не відповідає вимогам цивільно-процесуального закону.

За таких обставин, суд пропонував позивачу усунути недоліки позовної заяви, а саме, визначитися зі змістом позовних вимог,уточнити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують їх та надати їх суду, або вказати підтверджені належними доказами причини неможливості надати відповідні докази, а також підтвердити належними доказами наявність спадкового майна померлим особам.

При цьому, позивачу для усунення недоліків позовної заяви судом був встановлений строк в межах 5 (п`яти) днів з дня отримання позивачем ухвали. Ухвала суду була скерована позивачу на електронну адресу, зазначену нею у позовній заяві, та отримана позивачем 19 липня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. У визначений судом строк зазначені недоліки позивачем усунені не були. Заяв про надання додаткового строку для усунення визначених судом недоліків від позивача не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.185 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - нотаріус Самбірської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Поливка Василь Іванович та Рудківська громада Самбірського району Львівської області, - вважати неподаною і повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т.М.Кущ