Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.07.2024 Справа №607/1988/24 Провадження №2/607/1233/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Завацького В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

26.01.2024 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» 27849,66 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_2 , починаючи з 05.12.2012 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА на посаді інженера-технолога підвідділу конструювання та адміністрування обладнання відділу планування, а з 11.04.2022 - на посаді керівника підвідділу конструювання відділу планування.

ОСОБА_2 згідно наказу №1424/в від 07.12.2023р. про відрядження направлено у відрядження з 10.12.2023 по 27.12.2023 в м. Пшебишево, Польща, в Automatic Sp. z о.о.

Інструкція про службові відрядження в межах України і за кордон визначає службове відрядження як поїздку працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк в інший населений пункт для виконання службового доручення поза місцем його основної роботи.

Відповідно до наказу №1424/в від 07.12.2023 про відрядження та ст.121 КЗпП працівнику ОСОБА_2 належало виплатити аванс в розмірі 1275 євро (468 євро - добові; 350 євро - транспортні витрати, 457 євро - готель). А працівнику, який перебував у відрядженні, подати звіт про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт до закінчення третього календарного дня, що настає за днем, у якому працівник завершує таке відрядження чи завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок роботодавця.

На виконання наказу, 08.12.2023 працівнику ОСОБА_2 було виплачено 1275 євро.

Відповідно до п.8 наказу №281 від 01.09.2023 «Про оформлення відряджень в межах України та за кордон», протягом трьох робочих днів після повернення з відрядження працівник зобов`язаний подати до бухгалтерії авансовий звіт та документи, що засвідчують вартість понесених у відрядженні витрат.

Відповідно до п.3.4., днем вибуття у відрядження вважати день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу до місця відрядження працівника, вказаного у наказі про відрядження. Днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу з країни, в якій перебував працівник у відрядженні на територію України. В інших випадках днем вибуття і прибуття з відрядження вважати дати згідно відміток про перетин кордону у закордонному паспорті.

Однак, працівник ОСОБА_2 зник у невідомому напрямку, не повернувся в Україну та не відзвітував про виконання поставлених завдань та видані йому авансові кошти. Згідно поданого рапорту видано наказ №18/в від 05.01.2024 про оформлення прогулів у відрядженні, згідно з яким у зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів щодо перебування у відрядженні, на яке відряджався, а також неподання звіту про виконання поставлених завдань, вирішено період відрядження ОСОБА_2 з 10.12.2023 по 27.12.2023 вважати прогулами, оплати не проводити, а відділу фінансів зробити перерахунок нарахувань працівнику.

Так як після закінчення строку відрядження працівник не з`являвся на роботу кілька днів поспіль, йому на останню відому адресу реєстрації місця проживання в м.Тернопіль та останню відому адресу проживання в м.Тернопіль було надіслано рекомендований лист №2 від 02.01.2024р. про з`ясування причин відсутності та виклик до відділу Персоналу. Однак відповіді не надійшло. Станом на сьогодні його місце перебування Товариству з обмеженою відповідальністю «СЕ Борднетце -Україна» не відоме.

Тому, на підставі рапорту керівника, ОСОБА_2 05.01.2024 було звільнено з роботи згідно наказу №40/к, про що його поінформовано письмово рекомендованим листом №77 від 15.01.2024 з проханням з`явитись для отримання трудової книжки.

Відтак, у зв`язку із прогулами та непоявою на роботі працівник не відзвітував за виплачений аванс на відрядження в розмірі 1275 євро.

Таким чином, аванс на відрядження в розмірі 1275 євро визнаний товариством як надміру витрачені у відрядженні кошти. Надміру витраченими у відрядженні коштами є кошти, отримані платником податку на відрядження чи під звіт, не повернені в установлений пп. 170.9.2 ПКУ строк.

Надміру витрачені у відрядженні кошти оподатковуються податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відсотків та військовим збором за ставкою 1,5 відсотка.

Відповідно до наказу про звільнення та наказу №24 від 15.01.2024 Про утримання залишку невиплаченої зарплати, бухгалтерами по заробітній платі було здійснено нарахування заробітної плати та здійснено утримання в сумі 30390,32 грн

В результаті чого, загальна сума боргу ОСОБА_2 перед підприємством складає 27 849,66 грн., з яких: 22 559, 25 грн. - сума неповернутих коштів на відрядження, 4952,02 грн. - сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб; 338,39 грн - сума нарахованого військового збору.

З цих підстав, представник позивача просить суд позов задовольнити.

19.03.2024 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником відповідача, який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки викладені у позовній заяві аргументи є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91 цс 14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та наказом позивача від 07.12.2023 відряджений до Республіки Польща.

Відповідач, перебуваючи у відрядженні, належним чином виконував обов`язки, покладені на нього трудовим договором, зокрема про це свідчить: копія посвідчення про відрядження, де стоїть відмітка при вибуття з ТзОВ СЕ БОРДНЕТЦЕ-Україна 10.12.2023 та прибуття до AUTOMATIK Sp.Z.o.o та вибуття з нього; копія документу про проживання в готелі AKWAWIT на суму 1496,99 злотих.

Отже, немає недобросовісності набувача ОСОБА_3 в отриманні грошових сум, виданих йому за час його відрядження, а також немає доказів про набуття ним вказаних коштів у результаті рахункової помилки позивача.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для стягнення з позивача сум, що вказані у позовній заяві.

Крім того, у Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 №841, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.2015 за «1248/27693 (далі - Порядок), яким передбачено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту. При цьому, якщо під час службового відрядження платник податку отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає Звіт і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження.

Згідно з вимогами п. 4 Порядку, якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або п`ятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума, розрахована з урахуванням пункту 164.5 статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 167.1статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку.

Пунктом 5 Порядку, зокрема, передбачено, що у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.

Враховуючи наведені положення, у позивача немає законодавчих підстав стягувати з відповідача податок на доходи фізичних осіб, про стягнення яких заявляє позивач, оскільки оподаткування необхідно було провести при звільнення відповідача і суми його заробітку при звільненні було достатньо для сплати такого податку.

На підставі вищезазначених правових норм, обґрунтованим є висновок про те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не зазначив та не довів правових підстав стягнення з відповідача коштів, перерахованих позивачем на відрядження відповідачу, зважаючи, зокрема, на те, що відповідач свої обов`язки виконав, від відрядження не відмовився і використав перераховані йому кошти за призначенням, під час перебування у відрядженні.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідач не надав звіт про використання коштів, як на підставу для їхнього стягнення, є безпідставним, оскільки у зв`язку із поданням звіту поверненню підлягають лише надміру використані за час відрядження кошти. Доказів, які б свідчили, що відповідач, перебуваючи у відрядженні, не використав надані йому кошти, або відмовився від відрядження, не має, у зв`язку із чим правильним є висновок про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення вищевказаних коштів з відповідача на користь позивача.

25.03.2024 Судом зареєстрована відповідь на відзив подана представником позивача, згідно якої останній зазначає, що твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не відмовився від відрядження та, перебуваючи у відрядженні, належним чином виконував свої обов`язки, але одночасно посилається на ту обставину, що не повинен відзвітувати за відрядження та повертати видані йому кошти, так як не був ознайомлений із наказом №1424/в від 07.12.2023р. про відрядження ОСОБА_2 , зокрема зі строками подання звіту про відрядження та кошторисом витрат, є суперечними та взаємовиключними.

Вказала, що причини відсутності саме власноручного підпису на наказі иро відрядження не відомі, однак фактичне вибуття до конкретно визначеного населеного пункту Пшебишев у Польщу, до конкретної іноземної компанії Automatic Sp. z о.о., у конкретно визначену в наказі дату - 10.12.2023, фактична видача йому Товариством з обмеженою відповідальністю СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА та отримання ним чітко визначеної суми авансу в розмірі 1275 євро, свідчать про ознайомлення із наказом. Відповідач не міг не бути ознайомленим із наказом про відрядження, так як і сам роботодавець, так і ОСОБА_2 почали його виконувати.

Про відсутність факту прибуття з відрядження та відсутність факту подачі звіту та інших документів, про що вказано у позовній заяві, як видно з відзиву - не заперечуються відповідачем.

Працівник відбув у відрядження з метою отримання інформаційно-консультаційних послуг - щоб у подальшому використовувати отримані знання в щоденній роботі у ТОВ СЕ Борднетце-Україна. Так як на роботу він не повернувся та був звільнений за прогули і не реалізував знання та інформацію у ході виконання своїх посадових обов`язків, а тому мета відрядження не досягнута.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.01.2024 відкрито провадження у справі № 607/1988/24, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 починаючи з 05.12.2012 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА, що стверджується Витягом з наказу №453/к від 04.12.2012 про прийняття на роботу працівників, на посаді інженера-технолога підвідділу конструювання та адміністрування обладнання відділу планування, а з 11.04.2022 - на посаді керівника підвідділу конструювання відділу планування, що стверджується Витягом з наказу №399/к від 11.04.2022 про переведення працівників.

Згідно наказу №1424/в від 07.12.2023 про відрядження, ОСОБА_2 направлено у відрядження з 10.12.2023 по 27.12.2023 в м. Пшебишево, Польща, в Automatic Sp. z о.о., якому належав до виплати аванс в розмірі 1275 євро (468 євро - добові; 350 євро - транспортні витрати, 457 євро - готель).

Також згідно наказу №1424/в від 07.12.2023 про відрядження, відповідальному бухгалтеру відділу фінансів належить забезпечити:

1. виплату добових, розрахунок та видачу авансу на відрядження в розмірі відповідно до НАКАЗУ ТОВ «СЕ Борднетце - Україна» від 01.09.2023 р. № 281;

2. прийняття звіту про використання коштів, виданих на відрядження та під звіт після повернення працівника(ів) з відрядження;

3. розрахунок та відшкодування понесених у відрядженні витрат на підставі підтвердних документів."

На виконання наказу 08.12.2023 працівнику ОСОБА_2 було виплачено 1275 євро, що стверджується Видатковим касовим ордером від 08.12.2023.

У бухгалтерській довідці від 17.01.2024 щодо нарахування та виплати суми авансу на закордонне відрядження працівнику ОСОБА_2 (таб. №7338) подано структуру виплаченої суми: - Сума добових - 468 євро; - Сума витрат на транспортування - 350 євро; - Сума витрат на проживання - 457 євро.

Згідно рапорту керівника від 05.01.2024 про неподання звіту за відрядження і прогули Родзінського у відрядженні, видано наказ №18/в від 05.01.2024 про оформлення прогулів у відрядженні, згідно з яким у зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів щодо перебування у відрядженні, на яке він відряджався, а також неподання звіту про виконання поставлених завдань, вирішено період відрядження ОСОБА_2 з 10.12.2023 по 27.12.2023 вважати прогулами, оплати не проводити, а відділу фінансів зробити перерахунок нарахувань працівнику.

В подальшому, на підставі рапорту керівника про прогули і застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани від 15.01.2024, ОСОБА_2 05.01.2024 було звільнено з роботи згідно наказу №40/к, про що його поінформовано письмово рекомендованим листом №77 від 15.01.2024 з проханням з`явитись для отримання трудової книжки.

Відтак, аванс на відрядження в розмірі 1275 євро визнаний товариством як надміру витрачені у відрядженні кошти.

Відповідно до наказу про звільнення та наказу №24 від 15.01.2024 «Про утримання залишку невиплаченої зарплати», було здійснено нарахування заробітної плати та здійснено утримання в сумі 30390,32 грн (Розрахунковий листок за грудень 2023р. та січень 2024р.).

Детальний розрахунок наведено у бухгалтерській Довідці-розрахунку заборгованості по відрядженню працівника ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) №708 від 18.01.2024р., згідно якого:

1. 52 949,57 грн. - сума невідзвітованого авансу на відрядження ( 1 275 євро*41.52907 (курс НБУ станом на день звільнення 15.01.2024р.).

2. 30 390,32 грн. - утриманий згідно наказу керівника залишок компенсацій за невикористану відпустку, на розмір якого зменшено суму 52 949,57 грн. невідзвітованого авансу на відрядження.

3. 22 559,25 грн. - залишок невідзвітованого авансу на відрядження (52 949,57- 30 390,32 ), який у Об`єднаній звітності за 1-й кв. 2024р. буде поданий як «Кошти, надміру витрачені платником податків на відрядження або під звіт і неповернені у встановлений законом термін» за ознакою 118.

4. Сума неповернутих у встановлені законодавством строки коштів на відрядження є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб і військовим збором та оподатковується у порядку, встановленому п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України.

Оподаткування здійснюється наступним чином:

ПДФО: 22 559,25 * 1,21951 (база нарахування визначається шляхом збільшення вартості неповернутих коштів з використанням натурального коефіцієнта) * 18 % = 4 952,02 грн.

ВЗ: 22 559,25 *1,5% = 338,39 грн.

Загальна сума боргу ОСОБА_2 перед підприємством складає 27 849,66 грн., в т.ч.:

- 22 559,25 грн. - сума неповернутих коштів на відрядження,

- 4 952,02 грн. - сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб;

- 338,39 грн. - сума нарахованого військового збору.

Даючи оцінки спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 127 КЗпП України, якою визначено випадки відрахувань із заробітної плати працівника, передбачено, зокрема, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу (п.1) для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

За змістом ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13, при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що: 1) вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв`язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору

Відповідно до Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 №841, зареєстрованого і Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2015 року за №1248/27693, передбачено, що звіт про використання коштів / електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається з підстав, визначених підпунктом 170.9.4 пункту 170.9 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України (далі - Кодекс). (п.1 Порядку).

Зокрема, відповідно до вимог п.2 Порядку визначено, що звіт складається і подається до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому платник податку: 1) завершує таке відрядження; 2) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, яка видала кошти / електронні гроші під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів / електронних грошей така сума повертається платником податку в касу або зараховується на рахунок особи, що їх видала, в банку / небанківському надавачу платіжних послуг до або при поданні Звіту, а для випадків, коли Звіт не подається,- до граничного строку, зазначеного у пункті 2 цього Порядку.

Якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів / електронних грошей протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк, зазначений у пункті 2 цього Порядку, то така сума, розрахована з урахуванням пункту 164.5 статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб за ставкою, зазначеною у пункті 167.1 статті 167 розділу IV Кодексу, за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку. (п.3 Порядку).

Пунктом 4 Порядку, зокрема, передбачено, що, у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти / електронні гроші, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку на доходи фізичних осіб включається до податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.

Крім того, в даному випадку суд також звертає увагу на вимоги п. 170.9 ст.170 Податкового кодексу України, яка визначає порядок оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, не повернутої у встановлений строк.

Так, за замістом підпункту 170.9.1 п.170.9 ст.170 ПК України сума добових визначається в разі відрядження:

- у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами;

- до країн, в`їзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження за наявності документальних доказів перебування особи у відрядженні (відміток прикордонних служб про перетин кордону, проїзних документів, рахунків на проживання та/або будь-яких інших документів, що підтверджують фактичне перебування особи у відрядженні).

Підпунктом 170.9.3, п.170.9 ст.170 ПК України, також було визначено, що документальне підтвердження суми фактичних витрат на відрядження або виконання окремих цивільно-правових дій шляхом надання підтвердних документів, що засвідчують суму таких витрат, у разі здійснення безготівкових розрахунків з використанням платіжних інструментів, включаючи корпоративні (бізнесові) платіжні інструменти або особисті платіжні інструменти, чи їх реквізити, та повернення особі, яка видала кошти/електронні гроші під звіт, суми надміру витрачених коштів/електронних грошей, розмір яких розрахований згідно з підпунктом 170.9.1 цього пункту, здійснюється платником податку до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому платник податку: а) завершує таке відрядження; б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, яка видала кошти/електронні гроші під звіт.

Згідно 167.1. Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 ПК України, за ставкою, визначеною п. п. 1.3 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Ставка військового збору становить 1,5% від об`єкта оподаткування відповідно до підпункту 1.3 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю, у разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 127 Кодексу законів про працю, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування.

Як встановлено судом, згідно з Наказом №1424/В від 07.12.2023 про відрядження, ОСОБА_2 , керівника підвідділу виробничих процесів та обладнання відділу планування, відрядити з 10.12.2023 по 27.12.2023 в Пшибишево, Польща, в Automatic Sp. z о.о. з виплачено аванс у розмірі 1 275 євро (468 євро добові, 350 євро транспортні витрати, 457 євро - готель).

Відтак, аванс на відрядження в розмірі 1275 євро визнаний товариством як надміру витрачені у відрядженні кошти.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу про звільнення та наказу №24 від 15.01.2024 Про утримання залишку невиплаченої зарплати, ОСОБА_2 було здійснено нарахування заробітної плати та здійснено утримання в сумі 30390,32 грн (Розрахунковий листок за грудень 2023 та січень 2024), згідно якого: 52 949, 57 грн - сума невідзвітованого авансу на відрядження ( 1 275 євро*41.52907 (курс НБУ станом на день звільнення 15.01.2024р.); 30 390,32 грн. - утриманий згідно наказу керівника залишок компенсацій за невикористану відпустку, на розмір якого зменшено суму 52 949,57 грн. невідзвітованого авансу на відрядження; 22 559,25 грн. - залишок невідзвітованого авансу на відрядження (52 949,57- 30 390,32 ), який у Об`єднаній звітності за 1-й кв. 2024 буде поданий як «Кошти, надміру витрачені платником податків на відрядження або під звіт і неповернені у встановлений законом термін» за ознакою 118. Сума неповернутих у встановлені законодавством строки коштів на відрядження є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб і військовим збором та оподатковується у порядку, встановленому п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України.

Оподаткування здійснюється таким чином:

ПДФО: 22 559,25 * 1,21951 (база нарахування визначається шляхом збільшення вартості неповернутих коштів з використанням натурального коефіцієнта) * 18 % = 4 952,02 грн.

ВЗ: 22 559,25 *1,5% = 338,39 грн.

Загальна сума боргу ОСОБА_2 перед підприємством складає 27 849,66 грн., в т.ч.: 22 559,25 грн. - сума неповернутих коштів на відрядження; 4 952,02 грн. - сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб; 338,39 грн - сума нарахованого військового збору.

Таким чином, Судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог вищенаведеного податкового законодавства не було подано ТОВ «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» звіт про використання коштів, виданих на відрядження в розмірі 52 949,57 грн - сума невідзвітованого авансу на відрядження ( 1 275 євро*41.52907 (курс НБУ станом на день звільнення 15.01.2024р.), та не повернуто надміру виплачені кошти в сумі 27 849,66 гривень.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача для застосування вимог ст.1215 ЦК України, яка передбачає випадки, коли безпідставно набуте майно, що не підлягає поверненню, оскільки в даному випадку, виплачені відповідачу кошти є авансом на відрядження, щодо яких відповідачем мав бути поданий звіт про їх використання та щодо яких прямо визначено вищенаведеними вимогами Податкового кодексу України обов`язок відповідача повернути надміру витрачені кошти.

Такі дії свідчать про недобросовісну поведінку відповідача, що в силу вимог ст. 1215 ЦК України не звільняє його від обов`язку повернути виплачені йому вищевказані кошти.

Безпідставними є також посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України, наведений у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 щодо застосування ст.1215 ЦК України, оскільки він зроблений у справі щодо стягнення помилково нарахованої та виплаченої відповідачу у вказаній справі пенсії.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованість за підзвітними та неповернутими грошовими коштами в сумі 27 849, 66 грн. є обґрунтованими та повністю доведеними, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 3028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 451 від 18.01.2024. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,12,13,81,82,89,141,223, 258,259,263-265,266,273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити у повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» 27849,66 (Двадцять сім тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 66 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА» 3028 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «СЕ БОРДНЕТЦЕ-УКРАЇНА», юридична адреса: вул. 15 квітня, 7, с. Байківці, Тернопільського району Тернопільської області, 47711, поштова адреса: а/с 218, м. Тернопіль, 46023, .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич