КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Київ

справа № 760/23070/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Департаменту патрульної поліції на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., повний текст рішення складено 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь 61399 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона з 01 березня 2016 року по 29 січня 2020 року проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора роти та командира роти Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції.

Вказувала, що за час служби відповідач порушував її трудові права, зокрема, право на гідну заробітну плату. Їй не виплачувалось грошове забезпечення у повному обсязі, у зв'язку з чим вона була змушена відновлювати свої трудові права в суді.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №580/290/20 стягнуто з Департаменту патрульної поліції на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12 вересня 2019 року по 01жовтня 2019 року у розмірі 6302,20 грн.

Зазначала, що протиправними діями Департаменту патрульної поліції їй була завдана моральна шкода, яка полягала в негативних переживаннях, перебуванні в стані постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов'язків, тимчасовій відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженому і нестійкому настрої, нервозності, дратівливості, порушенні сну, душевних стражданнях та приниженні честі і гідності.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Стягнутоз Департаменту патрульної поліції Національної поліції на користь держави судовий збір у розмірі 810,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що завдана особі моральна шкода діями чи бездіяльністю органудержавної влади має відшкодовуватися саме державою, а не таким органом та норми ст.237-1 КЗпП України в даному випадку не підлягають застосування, оскільки ЦК України для цього визначена окрема стаття, а саме ст.1173 «Відшкодування шкоди завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування».

Вказував, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер таобсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, випискиз історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зазначав, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров'ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань понесені позивачем.

Посилався на те, що позовна заява не містила будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди, а всі обґрунтування зводились виключно до гіперболічно перебільшеного опису власних переживань.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені законні трудові права позивача, чим останній були спричинені душевні страждання, оскільки вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, неодноразово звертатися до суду, щоб довести неправомірність не виплат їй заробітної плати та інших виплат.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року по 29 січня 2020 року проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора роти та командира роти Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №580/290/20 стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12 вересня 2019 року по 01 жовтня 2019 року у розмірі 6302,20 грн.

Вказаним рішенням було встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16січня 2020року, у справі №580/1470/19 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 03квітня 2019 року №238 о/с; поновлено ОСОБА_1 на службі на посаді інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції; стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток з врахуванням податків за час вимушеного прогулу з 05квітня 2019 року до 11вересня 2019 року у сумі 50102,49 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду від 11вересня 2019 року в частині поновлення ОСОБА_1 на службі на посаді інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції з 05 квітня 2019 року підлягало негайному виконанню.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 02 жовтня 2019 року №765 о/с ОСОБА_1 з 05квітня 2019 року поновлено на посаді інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції.

Судом у справі №580/290/20 також було встановлено, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 12 вересня 2019 року по 01 жовтня 2019 року (включно). Кількість днів затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12 вересня 2019 року по 01 жовтня 2019 року складає 20 календарних днів. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить: 315,11 х 20 = 6302,20 грн.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Відшкодування моральної шкоди здійснюється з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі №127/937/17, від 02 лютого 2022 року у справі №757/55300/18-ц.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, стягнення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті працівника та з урахуванням інших обставин.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що встановлено іншим преюдиційним судовим рішенням і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК не підлягає доказуванню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України може здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12, а також висновками Верховного Суду у постанові від 13 серпня 2020 року у справі №127/16375/19, від 04 січня 2024 року у справі №638/2156/21.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що факт порушення прав ОСОБА_1 у трудових відносинах, зокрема невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 12 вересня 2019 року по 01 жовтня 2019 року (включно) та відповідно наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 6302,20 грн., встановлений рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №580/290/20.

Позивач неодноразово зверталася до адміністративного суду за захистом своїх трудових прав.

Встановлено, що роботодавець вчасно не виконував судові рішення про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції вірно врахував конкретні обставини цієї справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, засади розумності та справедливості і обґрунтовано визначив суму компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров'ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань понесені позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлено, що роботодавець вчасно не виконував судові рішення про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що потягло зміну звичного укладу життя позивача, а тому відповідач повинен відшкодовувати завдану моральну шкоду в розмірі визначеному судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що завдана особі моральна шкода діями чи бездіяльністю органу державної влади має відшкодовуватися саме державою, а не таким органом та норми ст.237-1 КЗпП України в даному випадку не підлягають застосування спростовуються вищевикладеним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: