КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/11873/23

01 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Ящук Т.І.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Баховського Михайла Михайловича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про споживчий кредит,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Кредитна спілка «СуперКредит» (далі - КС «СуперКредит») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про споживчий кредит.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 12 травня 2021 року між Кредитною спілкою «СуперКредит» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 та додатковий договір про транш № 1 кредитного договору кредитної лінії, за умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 30 000,00 грн зі сплатою 72 % річних за його користування на строк до 12 травня 2024 року. Позачальник зобов`язувалась до 25 числа кожного місяця погашати частину кредиту та проценти за користування кредитом, що визначені графіком платежів.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань, які виникають з умов договору про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року, між КС «СуперКредит» та ОСОБА_2 12 травня 2021 року укладено договір поруки № СК14/020/21/207/04, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року.

Позивач зазначав, що позичальником ОСОБА_1 порушено умови кредитного договору щодо зобов?язання проводити сплату нарахованих процентів і погашення частини кредиту вчасно кожного місяця, що визначені у додатковому договорі про транш № 1 (графік платежів), унаслідок чого станом на 26 жовтня 2023 року утворилась заборгованість.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 договірних зобов`язань, позивач КС «СуперКредит» просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період з 09 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року в загальній сумі 18 430,17 грн, яка складається із: заборгованості запростроченим тілом кредиту за період з 09 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 6 667,22 грн, заборгованості за простроченими процентами за період з 09 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 11 762,95 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн та витрати, пов?язані з правовою допомогою, у розмірі 3 500,00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року позов Кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про споживчий кредит задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «СуперКредит» борг за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період часу з 9 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року в розмірі 18 430 гривень 17 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «СуперКредит» витрати на оплату судового збору в розмірі 1342 гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1750 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Супер Кредит» витрати на оплату судового збору в розмірі 1342 гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1750 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Баховський Михайло Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про споживчий кредит.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, постановлене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, є підставами для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилалась в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що борг за договором вже стягнутий рішенням від 05 червня 2023 року Бориспільського міськрайонного суду Київської області (справа №359/2560/23) та боржником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні на виконання вказаного судового рішення сплачено 45 523,15 грн.

Таким чином, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Крім того, на переконання сторони відповідача ОСОБА_1 , наявні підстави вважати, що кредитний договір № СК-14/020/21/207/04 про надання коштів у позику є нікчемним, зважаючи, що цей договір не відповідає приписам Законів України «Про кредитні спілки», «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з огляду на те, що він не підписаний стороною «Кредитодавця», довіреність шейгас С.В. діяти від імені «Кредитодавця» відсутня, в договорі, а також на сайті відсутні відомості про наявність у кредитної спілки «СуперКредит» ліцензії на надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту.

Звертає увагу судуі на те, що позивач не надав суду в оригіналі або в належно завіреній копії платіжного документу про отримання коштів відповідачем. А розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає вимогам первинного документу, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відтак, наданий відповідачем розрахунок заборгованості, на думку сторони відповідача, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру.

Просив врахувати що, зважаючи на те, що сума пені, розрахована позивачем, є надмірно великою та, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд має зменшити розмір пені до її розумного розміру, що відповідає положенню ч. 3 ст. 551 ЦК України.

В частині вимог до поручителя, звертає увагу, що пропуск 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання під час якого кредитор не пред`явив вимоги до поручителя встановлюють припинення поруки. Договором поруки не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, а тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК, згідно з якими порука вважається припиненою, оскільки кредитор від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителя протягом шести місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач Кредитна спілка «СуперКредит» в особі голови правління Б.Дорошенка просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, судом повно з`ясовані дійсні обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що дійсно Кредитна спілка «СуперКредит» вже звертався до суду з позовом на підставі якого судом було ухвалено судове рішення від 05 червня 2023 року, за яким стягнута заборгованість за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року станом на 08 березня 2023 року, що є абсолютно відмінним від предмета позову у справі, яка переглядається, де заявлено до стягнення заборгованість за кредитним договором за період з 09 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року.

Тобто, у вказаних позовах позивач просив суд стягнути заборгованість за тілом кредиту не в повному обсязі та не до моменту закінчення строку дії договору (тобто, не достроково).

Відповідно до п. 3.3 Договору «сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів», який визначений додатковим договором про транш.

Крім того, відповідно до п. 3.2 Договору, плата за користування кредитом (проценти) становить сімдесят два процентів річних.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки договір не визнано недійсним, то всі його істотні умови підлягають виконанню.

Також вказує, що кредитна спілка, відповідно до законодавства, має право на надання фінансових послуг (надання кредитів) і відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», ліцензія/свідоцтво (інформація про це) надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

Твердження відповідача про відсутність довіреності у уповноваженої особи на підписання договору від імені Кредитної спілки «СкуперКредит» Шейгас С.В. спростовується умовами договору.

На думку сторони позивача, відповідач, посилаючись на частину 4 статті 559 Цивільного кодексу України щодо припинення поруки, не враховує істотну умову договору поруки №СК14/020/21/207/04 від 12.05.2021, а саме: п.3.1 в якому вказано, що: «даний Договір набуває чинності з моменту укладання і діє 72 (сімдесят два) місяців - до 12.05.2027 року.

Посилання відповідача на ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України щодо зменшення розміру неустойки вважає безпідставним, оскільки позивач не пред?являв вимог про стягнення з відповідачів будь- якого виду неустойки.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Баховський Михайло Михайлович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Кредитна спілка « СуперКредит» про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлена у встановленому порядку, участь свого представника в судовому засіданні не забезпечила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 травня 2021 року між Кредитною спілкою «СуперКредит» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 та додатковий договір про транш № 1 кредитного договору кредитної лінії, за умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати нараховані проценти і повертати передбачену графіком платежів частину кредиту щомісяця, не пізніше 25 числа, вказаного в останньому Додатковому договорі про транш. Якщо кредит був частково повернутий достроково і в поточному місяці не виникає зобов`язання повертати передбачену графіком платежів частину кредиту, позичальник зобов`язаний в будь-якому випадку сплатити не пізніше дати, вказаної в графіку платежів, фактично нараховані проценти на дату такого платежу.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору кредит надається позичальнику у національній валюті України, після підписання Договору готівкою в касі кредитодавця або шляхом безготівкового перерахування коштів за дорученням позичальника, або шляхом спрямування за заявою позичальника суми виданого кредиту на його добровільний цільовий внесок в додатковий капітал.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 72 проценти річних. Тип процентної ставки - фіксована. Збільшення фіксованої процентної ставки за договором можливе виключно за згоди позичальника. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом. Кількість днів у році приймається 365 (366 для високосного року). Визначені цим пунктом проценти за користування кредитом нараховуються з наступного дня після надання кредиту Позичальнику (перерахування на рахунок за дорученням позичальника або видачі готівкою, або спрямування суми виданого кредиту на добровільний цільовий внесок позичальника в додатковий капітал) до закінчення строку дії договору включно.

Відповідно до п. 3.3 кредитного договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів.

Згідно умов п. 3.4 кредитного договору позичальник та відповідач домовилися, що строк позовної давності за цим договором складає 10 (десять) років, у тому числі, щодо неустойки.

Відповідно до п. 3.5 кредитного договору прострочення сплати кредиту не зупиняє нарахування процентів.

За умовами п. 7.1 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до 12 травня 2024 року (строк дії договору - 36 (тридцять шість місяців).

12 травня 2021 року між КС «СуперКредит» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №СК14/020/21/207/04, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати перед КС «СуперКредит» за неналежне виконання грошових зобов`язань за договором про споживчий кредит.

12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до КС «СуперКредит» з письмовою заявою про видачу коштів у позику в розмірі 30 000 грн.

12 травня 2021 року ОСОБА_1 надала КС «СуперКредит» доручення на перерахування грошових коштів за кредитним договором №СК14/020/21/207/04 на розрахунковий її рахунок, відкритий в

Райффайзен Банк Аваль. Райффайзен Банк Аваль 12 травня 2021 року перерахував на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 30 000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1684 та банківською випискою від 12.05.2021 року.

Судом також встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2023 року по справі № 359/2560/23 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «СуперКредит» заборгованість за договором про споживчий кредит за період з 12.10.2021 року по 08.03.2023 року в загальному розмірі 41 049,23 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та, стягуючи солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «СуперКредит» борг за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період часу з 9 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року в розмірі 18 430 гривень 17 копійок, суд першої інстанції вказав на те, що вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року у справі №359/2560/23, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг за договором про споживчий кредит за попередній період, а недостроково, в сумі 41 049 грн. 23 коп. за період з 12.10.2021 року по 08.03.2023 року. Це рішення виконано ОСОБА_1

У справі, яка переглядається, заявлено вимоги про стягнення з відповідачів солідарно заборгованість за інший період: з 09 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року, і теж не до кінця строку дії договору, який настав 12 травня 2024 року.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18 (провадження № 61-10574св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17 (провадження № 61-7071св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17 (провадження № 61-20313св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 712/4821/16 (провадження № 61-16421св20) суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 357/2127/18: Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції;

- у справах № 367/786/17 і № 723/602/17: належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

- у справі № 712/4821/16: задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1 171,85 доларів США та 3 328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачами те, що договір про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 рукописно підписала. Відтак, була повністю ознайомлена з умовами кредиту, сумою кредиту, строком повернення грошових коштів, шляхом підписання договору позики власною рукою.

Взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором КС «Супер Кредит» виконалао своєчасно і належним чином, надававши кредиті кошти в повному обсязі. У свою чергу, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів своєчасно та у погодженому розмірі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період часу з 09 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року в розмірі 18 430,17 грн., яка смкладається із заборгованості по тілу кредита в сумі 6667,22 грн. та по відсоткам в сумі 11 762,95 грн.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті заборгованості за кретитом та відсотками.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «СуперКредит» боргу за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період часу з 09 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року в розмірі 18430 гривень 17 копійок.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав суду в оригіналі або в належно завіреній копії платіжного документу про отримання коштів відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції встановлено, колегією суддів перевірено наявність в матеріалах справи підписаних 12.05.2021 року рукописно ОСОБА_1 заяви про видачу коштів у позику в розмірі 30 000 грн; рукописно підписаного ОСОБА_1 доручення на перерахування грошових коштів за кредитним договором №СК14/020/21/207/04 на розрахунковий рахунок відкритий в Райффайзен Банк Аваль, а також платіжну інструкцію №1684 та банківську виписку від 12.05.2021 року Райффайзен Банк Аваль. Вказані докази є достатніми, належними та допустимими та свідчать про перерахування кредитною спілкою на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 кредиту в розмірі 30 000 грн.

Належних та допустимих дказів, в розумінні чинного ЦПК України, з яких можливо було б встановити, що підпис на вказаних заяві та дорученні на перерахування коштів виконано не позичальником матеріали справи не містять і апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає вимогам первинного документу, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунк.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з наданим розрахунком кредитної спілки, платіжною інструкцією, заявою позичальника про видачу кредиту та іншими доказами, підтверджує заборгованість відповідача за виданим кредитом та нарахованими відсотками за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період часу з 9 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року в розмірі 18430 гривень 17 копійок.

Таким чином, системний аналіз матеріалів справи, зокрема, вказаної виписки з клієнтського рахунку за кредитним договором ОСОБА_1 , дає підстави для висновку, що банк правомірно звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач по справі у повному обсязі здійснив погашення заборгованості за наданим кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір № СК-14/020/21/207/04 про надання коштів у позику є нікчемним, зважаючи, що договір не відповідає приписам Законів України «Про кредитні спілки», «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом вказаного позову не є питання нікчемності, недійсності кредитного договору № СК-14/020/21/207/04 про надання коштів у позику.

ОСОБА_1 у даній спрааві не зверталася до суду з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що борг вже стягнутий згідно рішення від 05 червня 2023 року Бориспільського міськрайонного суду Київської області (справа №359/2560/23), та боржником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні на виконання судового рішення сплачено 45 523,15 грн, правильності висновків суду у даній справі не спростовують, з огляду на наступне.

Так, рішенням Бориспільського міськрайон-ного суду від 5 червня 2023 року солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто на користь КС «СуперКредит» борг за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року в розмірі 41 049 гривень 23 копійок.

Зі змісту вказаного рішення Бориспільського міськрайонного суду від 05 червня 2023 року вбачається, що з відповідачів на користь КС «СуперКредит» був стягнутий борг за договором про споживчий кредит №СК14/020/21/207/04 від 12 травня 2021 року за період часу з 12 жовтня 2021 року до 08 березня 2023 року.

Тоді як у даній справі позивач просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг за вказаним договором за зовсім інший період часу з 09 березня 2023 року до 26 жовтня 2023 року.

Відтак, твердження апелянта про повторне стягнення з відповідачів одного і того ж боргу не відповідає дійсності, оскільки у поданих позовах до суду позивач просив стягнути заборгованість за тіломкредиту не в повному обсязі та не до моменту закінчення строку дії договору 12 травня 2024 року (тобто, не достроково).

Відповідно до п. 3.3 Договору «сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів», який визначений додатковим договором про транш.

Крім того, відповідно до п. 3.2 Договору, плата за користування кредитом (проценти) становить сімдесят два процентів річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що договором поруки не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, а тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК, згідно з якими порука вважається припиненою, оскільки кредитор від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителя протягом шести місяців, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18, презумція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним (таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків), доки ця презумпція не буде спростована.

До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Колегія суддів звертає увагу на істотну умову договору поруки №СК14/020/21/207/04 від 12.05.2021, а саме: п.3.1, в якому вказано, що: «даний Договір набуває чинності з моменту укладання і діє 72 (сімдесят два) місяців - до 12.05.2027».

Договір поруки є чинним, в судовому порядку не визнаний недійсним, а тому правові підстави для тверджень про його припинення, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума пені, розрахована позивачем, є надмірно великою та, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд має зменшити розмір пені до її розумного розміру, що відповідає положенню ч. 3 ст. 551 ЦК України, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

При укладенні 12 травня 2021 року кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 72 процентів річних. Тип процентної ставки - фіксована.

Отже, сторонами погоджена фіксована процентна ставка, яка позивачем прирозрахунку заборгованості по відсоткам не зміннювалася.

Вимога банку погасити проценти та тіло кредиту за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями, пенею), а тому правила ч. 3 ст. 551 ЦК Українищодо зменшення пені, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання щодо сплати суми боргу, а також процентів річних від простроченої суми.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Баховського Михайла Михайловича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Баховського Михайла Михайловича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Баховського Михайла Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: