10.07.2024 Справа № 363/1631/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Мітясова Д.О.,

представника позивача адвоката Кириленка О.М. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача адвоката Кириленка О.М., надійшла вказана позовна заява, у якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 72 939,45 грн., з яких: 52 583,60 грн. сума боргу, 16 959,83 грн. інфляційне збільшення та 3 396,02 грн. штрафні санкції, а також судові витрати, зазначивши їх попередній (орієнтовний) розрахунок: 1211, 20 грн судовий збір та

20000,00 грн витрати на правову допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що 05.10.2021 між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Дмухом Б.Л. та зареєстровано в реєстрі за №1239, за яким, сторони мали у строк до 31.01.2022 до 18:00 укласти договори купівлі-продажу об`єктів нерухомості, а саме земельної ділянки та частини житлового будинку. Договори мали укладатися в приміщенні нотаріальної контори. При цьому, сторони дійшли згоди, що позивач, з метою дійсності своїх намірів на укладення договорів купівлі-продажу (основних) сплачує на користь відповідача гарантійну суму грошових коштів в розмірі 26 291,80 грн. Разом з тим, умовами договору передбачено, що у разі відмови зі сторони відповідача укладати (основну) договори купівлі продажу, то Позивач вправі вимагати повернення гарантійного платежу в подвійному розмірі. Однак, з невідомих для позивача причин, (основні) договори купівлі-продажу так і не було укладено, про що 31.01.2022 нотаріусом було видано свідоцтво про присутність позивача в нотаріальній конторі. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 52 583,60 грн. та штрафних санкцій в порядку статті 625 ЦК України за період з 01.02.2022 по 27.03.2024.

Після виконання судом вимог частини шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.04.2024 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 11:30 10.06.2024, про що їх повідомлено, у встановленому ЦПК Україні порядку.

У судове засідання, призначене на 10.06.2024, з`явився представник позивача адвокат Кириленко О.М. Відповідач не з`явилася.

У зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів про вручення та/або причини невручення відповідачу судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, розгляд справи було відкладено на 10.07.2024 об 11:30

У судовому засіданні, призначеному на 10.07.2024, у режимі відеоконференції взяв участь представник позивача ОСОБА_3 .

Відповідач у судове засідання не з`явилась, при цьому надіслана їй на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання судова кореспонденція повернулась на адресу суду без вручення з причин «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, про що зазначено у постанові Верховного суду від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18.

Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.01.2023 у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності відповідача суд враховує відсутність заперечення у представника позивача, а також положення статей 128, 223 ЦПК України та висновки Верховного Суду, зазначені вище.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просив про їх задоволення у повному обсязі, зазначивши, що докази витрат на правову допомогу буде подано після ухвалення рішення у строк, встановлений статтею 141 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності із положеннями частини другої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 25.10.2021 ОСОБА_2 (далі

Сторона-1) та ОСОБА_1 (далі Сторона-2), від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4 , уклали попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме:

земельної ділянки, площею 0,226 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ((далі - «Об`єкт -1»);

частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 107,3 кв.м. житловою площею 80,7 кв.м. (далі -

«Об`єкт -2»).

Вказаний попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., який зареєстровано в реєстрі за № 1239 (а.с.7-10).

Пунктом 3 попереднього договору встановлено, що у строк до 31.01.2022 (включно) «Сторони» зобов`язуються укласти Договори купівлі-продажу зазначених «Об`єктів (надалі за текстом «Основні договори») та нотаріально їх посвідчити. Основні договори купівлі-продажу повинні бути укладені до 18:00 31.01.2022 в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дмуха Б.Л. за адресою: АДРЕСА_2 .

Як зазначено у підпункті 4.1 пункту 4 попереднього договору, загальна вартість «Об`єктів», визначена в українських гривнях та складає - 1 708 967,00 (один мільйон сімсот вісім тисяч дев`ятисот шістдесят сім гривень 00 копійок), що за курсом НБУ на день укладення даного договору (1 долар США - 26.2918 грн.) еквівалентно 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч доларів США 00 центів), з яких:

вартість «Об`єкта-1» становить - 1 314 590,00 (один мільйон триста чотирнадцять тисяч п`ятисот дев`яносто гривень 00 копійок), що еквівалентно 50 000,00 (п`ятдесят тисяч доларів США 00 центів);

вартість «Об`єкта-2» становить - 394 377,00 (триста дев`яносто чотири тисячі триста сімдесят сім гривень 00 копійок, що еквівалентно 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США 00 центів).

Відповідно до пункту 6 Попереднього договору, до моменту підписання цього Договору на підтвердження зобов`язання і на забезпечення виконання «Основних договорів», з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі об`єктів, зазначених в п. 1 цього договору, та своєї платіжної спроможності, «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» гарантійну суму (гарантійний платіж) у розмірі 26291,80 (двадцять шість тисяч двісті дев`яносто одна гривня 80 копійок, що за курсом НБУ на день укладення даного договору

(1 долар США - 26.2918 грн.) становить 1000 (одна тисяча доларів США 00 центів), з яких: 22348,03 (двадцять дві тисячі триста сорок вісім гривень 03 копійки), що еквівалентно 850,00 (вісімсот п`ятдесят доларів США 00 центів) «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» за «Об`єкт-1»; 3943,77 (три тисячі дев`ятсот сорок три гривні 77 копійок), що еквівалентно 150 (сто п`ятдесят доларів США 00 центів) «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» за «Об`єкт-2».

Залишок суми у розмірі - 1682675,20 (один мільйон шістсот вісімдесят дві тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень 20 копійок), з урахуванням коригувань загальної вартості «Об`єктів» у відповідності до умов п. 4.1 Договору, що еквівалентно сумі 64000,0 (шістдесят чотири тисячі доларів США 00 центів), «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» у день підписання «Основних договорів», з яких: 1292241,97 (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі двісті сорок одну гривні 97 копійок), що еквівалентно 49150,00 (сорок дев`ять тисяч сто п`ятдесят доларів США 00 центів «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» за «Об`єкт-1»; 390433,23 (триста дев`яносто тисяч чотириста тридцять три гривні 23 копійки) що еквівалентно 14 850,00 (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят доларів США 00 центі) «Сторона-2» сплачує «Стороні-1» за «Об`єкт-2» (пункту 7 попереднього договору).

Пунктом 8 попереднього договору передбачено, що, якщо «Основні договори» (або хоча б один з Основних договорів) купівлі-продажу «Об`єктів» не будуть укладені в строк, зазначений в п. 3 цього Договору, з вини «Сторони-1», «Сторона-2» вправі відмовитись від виконання цього договору та вимагати від «Сторони-1» повернення гарантійного платежу у подвійному розмірі.

У разі не укладення хоча б одного з перерахованих Основних договорів купівлі-продажу «Об`єктів» з вини «Сторони-2», гарантійний платіж залишається у «Сторони-1» і поверненню не підлягає (пункт 9 попереднього договору).

Свідоцтвом від 31.01.2022, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., реєстровий №163, нотаріус посвідчив, що ОСОБА_1 31.01.2022 о 17:05 знаходилася за адресою АДРЕСА_2 , за адресою розташування робочого місця нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дмуха Богдана Леонідовича, її особу встановлено (а.с.11).

13.02.2024 адвокат О.Кириленко, в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на пункти 3, 6 та 8 попереднього договору купівлі-продажу від 05.10.2021, звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про невідкладну сплату грошових коштів у розмірі 52583,60 грн., яку надіслав засобами поштового зв`язку цього самого дня, що підтверджується описом вкладення, службовим чеком та накладною Укрпошти з № 058 (а.с.13). Оскільки ОСОБА_2 вимогу не виконала, ОСОБА_1 , через представника, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Згідно із статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20) зазначено: «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Статтею 611 ЦК України встановлено настання правових наслідків у разі порушення зобов`язання.

У пункті 17 попереднього договору від 05.10.2021, зазначено, що даний договір вважається укладеним після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Договір, що вступив в силу, діє до моменту укладання основних договорі, якщо такі будуть укладені між сторонами.

Договір сторонами прочитано, зміст, значення, умови договору та його правові наслідки їм безперечно зрозумілі і відповідають їхнім дійним намірам, що підтверджено особистими підписами під цим договором (пункт 21 договору).

Як встановлено судом, згідно пункту 6 попереднього договору, ОСОБА_1 (позивач), на підтвердження зобов`язання і на забезпечення виконання «Основних договорів», з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі об`єктів, та своєї платіжної спроможності, сплатила ОСОБА_2 (відповідач) гарантійну суму (гарантійний платіж) у розмірі 26291,80 грн.

Водночас, суд не вважає дану суму завдатком та необхідності додаткового стягнення з відповідача аналогічної суми у відповідності до статті 571 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, завдаток є способом забезпечення виконання зобов`язання та одночасно є способом платежу. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком (стаття 571 ЦК), зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума не є завдатком.

Крім того сторони визначили в попередньому договорі, що дані кошти є гарантійною сумою (гарантійний платіж), тобто є гарантійними забезпечувальними коштами.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 01.09.2020 (у справі №522/15584/17) зазначено, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15, оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Враховуючи, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та частини житлового будинку між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такі договори у майбутньому, передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 , як гарантійна сума (гарантійний платі) у розмірі 26291,80 грн., є авансом, який підлягає поверненню позивачу, оскільки має місце порушення прав позивача, яка позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні попереднього договору. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимоги повернення 26291,80 грн. в якості гарантійних забезпечувальних коштів, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню за відсутності правових підстав для стягнення з відповідача суми коштів у подвійному розмірі.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та штрафних санкцій суд зазначає про наступне.

Як вбачається із позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача 16959,83 грн. інфляційного збільшення та 3396,02 грн. 3% річних за період з 01.02.2022 по 27.03.2024 з розрахунку суми боргу у розмірі 51583,50 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 20.11.2018 у справі № 904/312/18, аналіз приписів частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що відповідальність боржника за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування кредитором на суму грошового боргу індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми настає у разі невиконання або несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання перед кредитором.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 922/175/18 вказав, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Ураховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер щодо повернення коштів у розмірі 26291,80 грн, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних з моменту прострочення зобов`язання (01.02.2022) по день подачі позову до суду (27.03.2024).

Розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (101,60 :100) х (104,50 :100) х (103,10 :100) х (102,70 : 100) х (103,10 : 100) х (100,70 : 100) (101,10 :100) х (101,90 : 100) (102,50 : 100) х (100,70 :100) х (100,70 :100) х (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 :100) : (100,50 :100) х (100,80 :100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 :100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,40 : 100) х (100,30 : 100) х (100,50 : 100) = 1.32914353

Інфляційне збільшення:

26 291,80 х 1.32914353 26 291,80 = 8 653,78 грн.

3% річних:

Період прострочення грошового зобов`язання:

з 01 лютого 2022 року до 31 грудня 2023 року:

26 291,80 x 3 % x 699 : 365 : 100 = 1 510,52 грн;

з 01 січня 2024 року до 27 березня 2024 року:

26 291,80 x 3 % x 30 : 87 : 100 = 187,49 грн.

Загальна сума: 1 698,01 грн.

Таким чином, оскільки сума коштів, які судом задоволено до стягнення з відповідача на користь позивача - 26 291,80 грн, а не 51583,60 грн, як про те заявлялося позивачем, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних також підлягають частковому задоволенню, а саме інфляційні втрати у розмірі 8653,78 грн., а 3% річних у розмірі 1 698,01 грн.

Щодо стягнення з відповідача заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн та судового збору у розмірі 2422,40 грн, суд дійшов такого.

Так, відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається із змісту позовних вимог, у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 гривень, при цьому, у судовому засіданні представником позивача заявлено про подання доказів витрат на правову допомогу у порядку, встановленому частиною восьмою статті 141 ЦПК України, після ухвалення рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду з позовом, сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 608,49 гривні, виходячи з розрахунку: 36643,59 грн. (розмір задоволених позовних вимог) ? 1211,20 гривні (сума сплаченого судового збору) : 72939,45 гривень (розмір заявлених позовних вимог) = 608,49 гривні.

Керуючись статтями 3, 11-16, 509, 525, 526, 530, 546, 548, 570, 571, 625-629, 635, 657, 611 ЦК України, статтями 10, 12, 76-89, 133, 141, 174, 258, 259, 263-265, 268, 273-279, 352, 354, 355, ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 37 252 (тридцять сім тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 08 копійок, з яких: 26291,80 гривень гарантійна сума (гарантійний платіж); 8653,78 гривень інфляційні втрати; 1698,01 гривень 3% річних; 608,49 гривень судовий збір.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26.07.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації:

АДРЕСА_4 .

Суддя О.П. Лукач