Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулька Б. І.
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2024 року у справі № 182/3021/21 (провадження № 61-800св23)
З постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджуюся, оскільки колегією суддів, на мій погляд, невірно тлумачено допущені апеляційним судом порушення як такі, що не призвели до неправильного вирішення справи. Ці порушення, які є порушенням цивільної процесуальної форми, порушенням права особи на справедливий суд є суттєвими і вплинули на правильне вирішення спору.
Короткий зміст та підстави заявлених вимог
У травні 2021 року Нікопольська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Позовна заява обґрунтована тим, що з 13 лютого 2018 року відповідачі є співвласниками нежитлових будівель, по 1/3 частці кожен, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що відповідачі не оформили відповідні речові права на земельну ділянку, на якій розташоване належне їм нерухоме майно, чим порушили право Нікопольської міської ради як власника земель комунальної власності на отримання орендної плати, на претензії позивача щодо необхідності сплатити заборгованість за користування земельною ділянкою не реагують. Позивач просив стягнути з кожного із відповідачів на підставі статті 1212 ЦК України безпідставно збережені кошти в розмірі 1 416 879,36 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 17 травня 2022 року у задоволенні позову Нікопольської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за відсутності доказів щодо конкретної площі земельної ділянки, яка фактично використовується відповідачами, зважаючи на наявність двох сформованих кадастрових номерів на одну й ту саму земельну ділянку з різними площами, які накладаються одна на одну з майже однаковими контурами, неможливо встановити розмір безпідставно збережених відповідачами коштів у вигляді орендної плати за землю, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу Нікопольської міської ради задоволено.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог Нікопольської міської ради.

Стягнуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти за період з 01 травня 2018 року до 30 квітня 2021 року по 1 416 879,36 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Нікопольської міської ради судовий збір по 21 253,19 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 31 879,78 грн з кожного за подання Нікопольською міською радою апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, вирішуючи позовні вимоги Нікопольської міської ради, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість передачі в оренду відповідачем спірної земельної ділянки площею 2,7971 га, кадастровий номер :03:018:0004, у зв`язку з наявністю іншої земельної ділянки площею 2,3632 га, кадастровий номер :03:018:0037. Позивач надав належні докази на підтвердження того, що належні відповідачам нежитлові приміщення розташовані саме на земельній ділянці площею 2,7971 га.

Матеріали справи не містять доказів розташування належних відповідачам об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці площею 2,3632 га, кадастровий номер :03:018:0037, яка не є об`єктом цивільних прав, зважаючи на те, що висновок Відділу Держземагентства у м. Нікополі Дніпропетровської області про погодження землевпорядної документації скасований у 2013 році.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2023 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд встановив обставини на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права після отримання відповідачами апеляційної скарги не забезпечив їм можливість надати обґрунтовані заперечення та пояснення по суті скарги, задати питання представнику позивача, висловити свої доводи та міркування.

Відмовляючи у задоволенні клопотання заявника про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції неправильно його витлумачив, позбавивши ОСОБА_2 права на справедливий суд.

Суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи на підставі недопустимих доказів, які Нікопольська міська рада долучила до апеляційної скарги без зазначення поважних причин їх неподання до суду першої інстанції.

Таким доказами є: договір оренди земельної ділянки від 26 травня 2003 року; викопіювання з кадастрового плану; рішення Нікопольської міської ради від 23 березня 2012 року № 9-18/IV про припинення права користування Нікопольського комунального підприємства «Першотравневий ринок» (далі - НКП «Першотравневий ринок») на земельну ділянку площею 2,7971 га за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року у справі № 9/5005/14862/2011; технічний паспорт на виробничий будинок від 26 березня 2010 року; витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 липня 2013 року та від 23 жовтня 2013 року; лист Відділу Держземагентства у м. Нікополі Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року у справі № 2675/13-14.

На підставі зазначених недопустимих доказів суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що очевидним є той факт, що належне відповідачам нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 2,7971 га, кадастровий номер :03:018:0004, а також про відсутність доказів розташування належних відповідачам об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці площею 2,3632 га, яка не є об`єктом цивільних прав.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, у матеріалах справи містяться докази на підтвердження того, що у Публічній кадастровій карті України та в системі Державного земельного кадастру містяться відомості про сформовану земельну ділянку площею 2,3632 га, кадастровий номер :03:018:0037, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка на 84 % повторює контури земельної ділянки, кадастровий номер :03:018:0004.

Короткий зміст постанови Верховного Суду

17 липня 2024 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду прийняла постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 залишила без змін, розподілила судові витрати.

Мотивуючи постанову, колегія суддів зазначила, що предметом спору у цій справі є стягнення на користь Нікопольської міської ради з відповідачів, як власників нерухомого майна, на підставі статті 1212 ЦК України безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних правових підстав спірною земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, у загальному розмірі 4 250 638,08 грн. Позивач довів, що належні відповідачам об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 2,7971 га, кадастровий номер :03:018:0004, право користування якою відповідачі не оформили.

Щодо подання позивачем до суду апеляційної інстанції нових доказів, які суд прийняв, дослідив та надав їм правову оцінку, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, колегія суддів зазначила, що зазначені порушення норм процесуального права не вплинули на правильне вирішення справи (частина друга статті 412 ЦПК України).

Суть окремої думки

З висновками колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюся, а тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку щодо прийнятої постанови з огляду на таке

ЦПК України у статті 2 визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року, наявність правових підстав для врахування апеляційним судом доданих до скарги нових доказів, Нікопольська міська рада обґрунтовувала це тим, що необхідність їх подання виникла у зв`язку з мотивами відмови у задоволенні позовних вимог, які стали відомі лише після складення повного судового рішення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Тобто докази на можуть приховуватися і надаватися до апеляційного суду лише тоді, якщо районний суд відмовив у позові.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України усі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Неодноразово Верховний Суд зазначав, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України давало Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Одними з основних доводів касаційної скарги ОСОБА_2 є аргументи про те, що апеляційний суд у порушення вимог статей 78, 83, 367 ЦПК України безпідставно, не мотивувавши, прийняв на стадії апеляційного перегляду справи нові докази, які зазначені вище, й які вплинули на вирішення справи, і відсутність яких позивач доводив як підстава для задоволення його позову. При цьому відповідач жодним чином не мотивував неможливість подання таких суттєвих доказів у суді першої інстанції. Апеляційний суд не постановив окремого процесуального документа про прийняття цих доказів до розгляду.

Зазначені доводи є обґрунтованими і відповідають обставинам справи. Апеляційний суд при апеляційному розгляді справи та при ухваленні нового судового рішення взяв до уваги, досліджував та оцінював подані Нікопольською міською радою нові докази, що дало можливість скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов. Між тим, досліджуючи надані апеляційній інстанції нові докази, апеляційний суд взагалі не з`ясовував поважність причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, узагалі не обговорював можливість їх прийняття, не мотивував свій висновок та не зазначив про це в судовому рішенні.

Суд касаційної інстанції у будь-якому випадку також мав би оцінити і дії суду апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду, зокрема, перевірити, чи було таке застосування судом статті 367 ЦПК України передбачуваним для учасників процесу, зокрема для відповідача ОСОБА_2 , та з`ясувати, чи не допустив цей суд істотного порушення вимог цивільного процесуального закону, що перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Пам`ятаючи про надзвичайну важливість у демократичній правовій державі права на справедливий суд, елементами якого є право на захист, Верховний Суд мав би нагадати, що за змістом частини п`ятої статті 12 КПК «суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків».

Отже, апеляційний суд у порушення наведених вище норм процесуального права та сталої судової практики, приймаючи від позивача нові суттєві докази, які безпідставно не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення ні окремим процесуальним документом, ні в своїй постанові по суті спору. Тим самим апеляційний суд порушив засадничі принципи процесу, не передбачувано для учасника процесу не застосував імперативну норму процесуального права, порушивши його право очікувати справедливого суду. Зазначені порушення норм процесуального права не є формальними.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що у цій справі апеляційний суд порушив норми процесуального права, які суттєво вплинули на процесуальні права та обов`язки заявника, вплинули на справедливий судовий розгляд та вплинули на вирішення справи по суті, вважаю, що за результатами касаційного перегляду Верховному Суду належало скасувати постанову апеляційного суду та передати цю справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Суддя Борис ГУЛЬКО