Унікальний номер справи 939/2948/23
Головуючий у суді першої інстанції О.І. Скрипка
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

26 липня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова группа «ТАС»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», подану представником Сечком Сергієм Володимировичем, на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року,

у с т а н о в и в:

Позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (далі по тексту ПрАТ «СГ «ТАС») звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.07.2021 о 14.00 год. у с. Софіївська Бощагівка Київської області сталась ДТП за участю автомобіля «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , та автомобіля «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР8557809. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2021 року у справі про адміністративне правопорушення № 369/10694/21 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 040024 від 20.07.2021 року відповідач керував транспортним засобом без посвідчення водія.

Як зазначає позивач, власник пошкодженого автомобіля «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Відповідно до умов полісу та в межах ліміту було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 54 310,00 грн. відповідно до платіжної інструкції № 214646 від 24.09.2021 року.

Позивач зазначає про те, що оскільки відповідач на момент ДТП керував забезпеченим транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії та скоїв ДТП, то згідно п.п. б) п.38.1.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 54 310,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2024 в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», через свого представника Сечка С.В. звернулось із апеляційною скаргою. В якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, представник зазначає, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2021 у справі про адміністративне правопорушення №369/10694/21 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення ААБ №040024 від 20.07.2021 ОСОБА_1 керував транспортним засобом без посвідчення водія. Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 20.07.2021 серія БАВ №386321, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Представник зауважує, що оскільки відповідач на момент дорожньо-транспортної пригоди, керував транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії та скоїв дорожньо-транспортну пригоду, то останній зобов`язаний сплатити на користь ПрАТ «СГ «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 54 310 грн.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідач на момент скоєння ДТП керував транспотним засобом «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

З таким висновком суду, погоджується і суд апеляційної інстанції, вихоячи з наступного.

Предметом спору у даній справі є регресна вимога страхової компанії про стягнення розміру сплаченого нею страхового відшкодування, звернена до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, а його підставою - керування, особою, що спричинила ДТП транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п.п. 9.1, 9.2 ст. 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до підпункту 38.1.1 «б» пункту 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 20.10.2020 року між ПрАТ «СГ «ТАС», як страховиком, та ТОВ «Світ-Транс», як страхувальником, було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АР/8557809), за яким забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_2 .

20.07.2021 року приблизно о 14.49 год. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_2 , по вул. Соборній, 37 в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_3 , та автомобілем «Рено Мастер», д.н.з. НОМЕР_4 , які рухалися у зустрічному напрямку, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та піддано стягненню у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

В результаті вказаної ДТП було пошкоджено транспортний засіб «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 .

На підставі наданих потерпілою стороною документів та заяви потерпілого було складено страховий акт № 26430/58/921 від 21.09.2021 року на суму 54 310,00 грн. та позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування відповідно до платіжної інструкції № 214646 від 24.09.2021 року.

Чинна редакція пункту 1.4 статті 1 Закону № 720-ІХ (в редакції Закону № 5090-VI) визначає, що особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Верховний Суд у контексті спору про регресне стягнення страхового відшкодування надавав розмежування понять «правомірна експлуатація транспортного засобу» і «правомірне володіння транспортним засобом» (постанова № 610/2229/18 від 08.11.2021 року).

Так, власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом. Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави. Правомірність володіння транспортним засобом не виключає неправомірності його експлуатації. Ці дві категорії використовуються різними галузями законодавства та мають відмінне правове призначення. Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння.

Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону № 720-ІХ особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.

У випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.

При цьому, права страховика у такому випадку захищені підпунктом «б» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону № 720-ІХ, яким передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

Тобто, на позивача як на страховика покладається обов`язок довести, що ДТП сталася із вини особи, яка не мала посвідчення на право керування транспортним засобом та керувала транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність пов`язана із експлуатацією якого застрахована, тобто особа неправомірно експлуатувала транспортний засіб.

В свою чергу, адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами встановлена статтею 126 КУпАП.

Отже, у разі вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, відносно якого було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та відсутності у нього права на керування транспортним засобом відповідної категорії, щодо цієї ж особи складається також на місці розгляду справи постанова про притягнення до відповідальності за статтею 126 КУпАП. Наявність будь-яких записів у протоколі про вчинення правопорушення за ст.124 КУпАП, щодо відсутності водійських прав у порушника, не свідчить про те, що особа неправомірно експлуатувала транспортний засіб.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 040024 від 20.07.2021 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 керував транспортним засобом без посвідчення водія, тобто керував транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії.

До апеляційної скарги представник ПрАТ «СГ «ТАС», додає копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 20.07.2021 серія БАВ № 386323. Згідно даної постанови ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Однак, апеляційний суд не може прийняти новий доказ, доданий до апеляційної скарги позивачем, та звертає увагу апелянта на наступне.

Відповідно до вимог частин 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з частиною 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій ст. 83 цього кодексу.

Частина 8 ст. 83 ЦПК України визначає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з вимогами частини 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Частинами першою-третьою ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції наділений відповідними повноваженнями, які дозволяють йому усунути порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді справи, зокрема щодо реалізації принципу змагальності у цивільному процесі, доказування сторонами тих обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18).

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

У поданій апеляційній скарзі апелянт не зазначає з яких поважних причин, додану до апеляційної скарги постанову серія БАВ № 386323 від 20.07.2021, згідно якої ОСОБА_1 20.07.2021 керував автомобілем не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, ним не подано до суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2024 про відкриття провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. (а.с. 36). При цьому, судові засідання неодноразово було перенесено.

27.02.2024 засобами електронного зв`язку представником ПрАТ «СГ «ТАС», адвокатом Сечком С.В., надіслано на адресу Деснянського районного суду м. Києва клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. (а.с. 44-46).

Таке ж клопотання надіслано представником позивача на електронну адресу суду 05.04.2024. ( а.с. 62-65).

Отже, у представника позивача була можливість для подання доказів до Деснянського районного суду м. Києва під час розгляду справи судом, однак останнім таких доказів подано не було.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив рішення на основі наданих позивачем доказів. Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду без змін, то у суду відсутні підстави для відшкодування позивачеві понесених ним витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», подану представником Сечком Сергієм Володимировичем , залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна