ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/1572/21
Номер провадження 22-ц/818/2362/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року в складі судді Нечипоренко І.М. у справі № 619/1572/21 (провадження 4-с/619/34/24) за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області (далі - ВО ХО) Близнюкова Юрія Володимировича, боржник ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що 13 березня 2024 року нею подано заяву до приватного виконавця ВО ХО Близнюкова Ю.В. про вжиття заходів по примусовому виконанню рішення суду за ВП 71004080, в якій просила звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на зазначену земельну ділянку, яку було повернуто ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду по справі № 372/3733/22 від 06 березня 2024 року.

02 квітня 2024 року вона повторно звернулась до приватного виконавця ВО ХО Близнюкова Ю.В. у ВП 71004080 з аналогічною заявою, проте приватним виконавцем не було вчинено зазначених дій щодо виконання рішення суду першої інстанції.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила:

визнати бездіяльність приватного виконавця Близнюкова Ю.В. у виконавчому провадженні № 71004080 від 10 лютого 2023 року по примусовому виконанню рішення суду від 30 серпня 2021 по справі № 619/1572/21;

звернути стягнення на земельну ділянку кадастровий номер :05:033:0080 за адресою АДРЕСА_1 , яку було повернуто у власність ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду по справі № 372/3733/22 від 06 березня 2024 року для чого надати право приватному виконавцю Близнюкову Ю.В. на виготовлення технічної документації на зазначену земельну ділянку, безперешкодний доступ до вказаної земельної ділянки з метою її опису, арешту та оцінки у зв`язку з відсутністю у боржника іншого майна.

24 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав заперечення проти скарги, у яких просив відмовити у задоволенні скарги.

Заперечення мотивовані тим, що земельна ділянка з кадастровим номером № :05:033:0080 за ним не зареєстрована.

Зазначає, що виключно державний чи приватний виконавець, який виконує рішення суду чи інший виконавчий документ має звернутись з заявою пор звернення стягнення на майно, а тому ОСОБА_1 не є належним суб`єктом звернення до суду з відповідним поданням.

Суд у своєму рішенні може виключно зобов`язати державного чи приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а не вирішувати питання, які підлягають розгляду у іншому порядку.

Матеріали скарги не містять доказів невжиття приватним виконавцем Близнюковим Ю.В. заходів щодо виконання судового рішення, оскільки, останнім арештовано майно боржника, зроблені запити до банківських установ, органів МВС щодо інформації про зареєстровані ТЗ за ОСОБА_2 , тощо.

Скарга не містить даних про те, коли було порушено права заявниці та коли вона дізналась чи могла дізнатись про їх порушення, що позбавляє можливості застосувати положення статті 449 ЦПК України.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року у справі № 619/2745/21 договір позики, на підставі якого стягнуто кошти, визнано недійсним.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця, а не стягувача, у зв`язку з чим така вимога ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Також, постанова Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року є предметом касаційного перегляду та дію її зупинено ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року, а тому підстави вважати бездіяльність приватного виконавця Близнюкова Ю.В. щодо незвернення до суду з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,2059 га кадастровий номер :05:033:0080 неправомірною відсутні.

08 травня 2024 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та задовольнити її скаргу. Апеляційна скарга мотивована триваючою бездіяльність виконавця. Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року у справі № 619/1572/21 вжито заходи забезпечення позову та заборонено відчуження садового будинку АДРЕСА_2 . Проте, під час дії вказаних обмежень арештоване майно шляхом укладення договору було переоформлено ОСОБА_2 на користь своєї доньки - ОСОБА_3 , що свідчить про неправомірність дій боржника.

Вказала, що судом першої інстанції не було досліджено матеріали ВП № 71004080 від 10 лютого 2023 року. Приватним виконавцем не було витребувано від боржника декларацію про його майновий стан, не повідомлено правоохоронні органи про відчуження нерухомого майна попри наявний арешт, до суду з поданням про примусове проникнення до нерухомого майна боржника виконавець не звертався, питання про виділ частки боржника у спільному майні подружжя не вирішено, що свідчить про неправомірну бездіяльність виконавця.

У судове засідання апеляційного суду сторони учасники розгляду на з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 липня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано 26 червня 2024 року в електронному кабінеті (а.с. 91);

приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. отримано 23 червня 2024 року (а.с. 93);

ОСОБА_2 отримано 26 червня 2024 року в електронному кабінеті (а.с. 92).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що в провадженні приватного виконавця ВОХО Близнюкова Ю.П. перебуває на виконанні виконавче провадження № 71004080 по примусовому виконанню рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 по справі № 619/1572/21, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2794051,62 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2059 га кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № 455, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474. Повернуто у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовив.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Ткаченко Юлії Олегівни як представника ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко О.А., про визнання договору дарування недійсним.

Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

За змістом частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з частинами 3, 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Частиною 10 статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке за боржником не зареєстровано, колегія суддів звертає увагу на відсутність у справі будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення приватним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення, і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними.

Застосування судом положень частини 10 статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18) та постанові від 23 січня 2019 року у справу № 522/6400/15-ц (провадження№ 61-19786св18).

Зважаючи, що судове рішення по справі, на яке посилається скаржник в обґрунтування своїх вимог, зупинено ухвалою суду касаційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про передчасність такої скарги, оскільки підстави вважати, що приватний виконавець допустив бездіяльність при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою на підставі норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 липня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина