Провадження № 2/359/1183/2024
Справа № 359/226/24
02 травня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі
головуючого судді Муранової-Лесів І.В..
за участі секретаря судового засідання Бокей А.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Російської Федерації, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, про відшкодування шкоди - ,-
Обґрунтовуючи позов, позивач, зокрема, зазначила, Російська Федерації, здійснивши збройну агресію відносно України та окупувавши частину території України, порушила норми і принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсинського заключного акту наради по Безпеці і Співробітництву в Європі від 01.008.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією. Позивач народилася та виросла в м.Рубіжне Луганської області, де закінчила школу, навчалася у професійному училищі №5, отримала диплом молодшого спеціаліста в Рубежанському політехнічному коледжі ім. О.Є.Порай-Кошиці, згодом вийшла заміж, народила доньку ОСОБА_2 , 1998 року народження, вийшла заміж удруге. Вже з новим чоловіком ОСОБА_3 вона придбала власне помешкання двокімнатну квартиру в м.Рубіжне. У подальшому, очікуючи другу дитину ОСОБА_4 , 2013 року народження, позивач із чоловіком продали квартиру і придбали приватний будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач проживала із сім`єю та була зареєстрована, де були проведені добудови та сім`я позивача мала усе необхідне для проживання (меблі та побутову техніку). Станом на лютий 2022 року чоловік позивача служив у поліції, мав статус учасника бойових дій, старша дочка проживала у Республіці Польща, молодший син навчався у «Рубежанська обласна спеціалізована школа «Кришталик» для дітей з вадами зору.
Позивач зазначає, що з початком повномасштабного вторгнення окупаційних військ РФ та терористично-сепаратистських угруповань «ЛДНР», підрозділ, де проходив службу чоловік було передислоковано до м.Дніпро, а позивач була вимушена виїхати до старшої доньки до Республіки Польща, де отримала тимчасово прихисток. Повернулася в Україну у жовтні 2022 року, після того, як чоловік отримав нове місце роботи у м.Бориспіль Київської області знайшов житло. Повернувшись в Україну позивач із сином отримали статус внутрішньо переміщених осіб.
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільні права позивача, позбавлено можливості користуватися належним нерухомим майном та вилучати його корисні властивості, користуватися рухомим майном, яке залишилося на тимчасово окупованій території. Позивач зазначає, що їй завдана моральна шкода, яка полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, остійному почутті занепокоєння , появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні.
Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.66-67).
Ухвалою суду від 19.03.2024 витребувано у Державної прикордонної служби України відомості щодо перетинанні державного кордону України позивачем ОСОБА_1 та її малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.73-74)
Ухвалою суду від 19.032024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.76).
Позивач у судовому засіданні підтримала позовну заяву та викладені в позові обставини, додатково пояснила, що 24 лютого 2022 року прокинулася з родиною від вибухів та була вимушена терміново виїжджати з чоловіком та сином та батьками чоловіка, не маючи часу на збори та можливості забрати усі необхідні речі, які залишилися за місцем проживання на окупованій РФ території. Виїхала в пошуках безпеки до Республіки Польща, де син дуже переживав за батька, що залишився в Україні, почав забувати українську мову, тому вирішили повернутися до України, як тільки з`явилася така можливість. Щоб подолати наслідки пережитого стресу, була вимушена звертатися із сином до психолога. Через військову агресію, вона втратила власне житло, вимушена була змінити місце роботи, працює в м.Києві, весь час хвилюється за сина, який залишається в м.Борисполі під час повітряних тривог. Вважає, що визначена нею сума компенсації моральна шкоди не здатна у повній мірі компенсувати усю заподіяну їй моральну шкоду
Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, відповідач повідомлений належним чином, через оголошення на веб-сайті судової влади.
Заслухавши пояснення позивача. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позо підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі.
За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану було продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2119-ІХ від 15 березня 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій.
Встановлено, що на момент початку військової (збройної) агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з родиною: чоловіком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу серія та номер :139, виданого 06.02.2013 року.
Відповідно до фотознімків, які долучені позивачем, а також даних Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 09.11.2012 Комунальним підприємством Кремінське районне бюро технічної інвентаризації, встановлено, що будинок був придатний для проживання, обладнаний необхідними зручностями (ванна, кухня), у якому родиною позивача здійснювався та був частково завершений ремонт у приміщеннях житлового будинку, придбані меблі для спальної кімнати та дитячої кімнати, побутова техніка для кухні, комп`ютерна техніка для дитини (а.с. 27-43, 49-53).
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, яким було затверджено «Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», який був чинний до 22.12.2022 року, а також відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11 грудня 2022 року № 309, яким затверджено «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Кремінська міська територіальна громада та Рубіжанська міська територіальна громада з 24.02.2022 по 13.05.2022 були територіями активних бойових дій, а з 13.05.2022 по цей час є тимчасово окупованими Російською Федерацією територіями України.
Згідно з даними паспорту громадянина для виїзду за кордон НОМЕР_3 на ім`я позивача ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітнього сина ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач із сином виїхали з України до Польщі 28.02.2022 року (а.с.15-17, 20-21).
З наданих позивачем копій документів: Трудового договору на визначений час від 26.05.2022 та Інформацією про умови працевлаштування, Трудового договору на визначений час від 10.06.2022 та від 01.07.2022 та Інформацією про умови працевлаштування (а.с.91-106), - встановлено, що, перебуваючи на території Польщі позивач була вимушена укладати короткострокові договори на працевлаштування тимчасовим працівником у продовольчому магазині.
За інформацією Державної прикордонної служби України (а.с.107) позивач поверталася в Україну на період з 15 по 22 серпня 2022 року, та остаточно повернулася до України разом із сином 10.10.2022.
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.07.2022 (а.с.90) за заявою ОСОБА_3 09.07.2022 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.438 КК України за фактом зруйнування житла заявника підчас бойових дій на території України, що за адресою: АДРЕСА_2 , та житла, що належить його дружині ОСОБА_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Згідно із ч.2 цієї статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Так, ч.ч.5, 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
При цьому дії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди.
Згідно з ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Згідно із ст.28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
14.11.2022 Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що Російська Федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями Російської Федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.
Згідно з п.1 «Порядком визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 (в редакції постанови Кабінету міністрів України від 22 липня 2022 року №951, з наступними змінами і доповненнями) визначено що цей Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.
В силу положень п.9 Порядку з метою подання до Реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, створеного Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи про створення Розширеної часткової угоди стосовно реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, CM/Res (2023)3 від 12 травня 2023 р. (далі - Реєстр збитків), заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих починаючи з 24 лютого 2022 р. або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України (далі - заява), шкода та збитки класифікуються за категоріями, визначеними у пунктах 10-12 цього Порядку.
Так, відповідно до п.п.1 п.10 Порядку суб`єктом подання заяви - фізична особа (категорія A) є, зокрема: шкода, спричинена примусовим переселенням з місця проживання, перебування у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що включає (підкатегорія A1):
- вимушене переселення за межі України, - вимушений виїзд за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та наявність статусу тимчасового захисту або його еквівалент в іноземних державах (крім Російської Федерації та Республіки Білорусь) (A1.1);
- вимушене внутрішнє переміщення, - вимушене переселення в межах України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (A1.2);
Тобто законодавець визначає окремий вид немайнової шкоди, пов`язаний з вимушеним переселенням за межі України та із вимушеним внутрішнім переміщенням в межах України, з територій, на яких ведуться (велися) бойові дій та тимчасово окупованих територій.
Встановлено, що позивач була вимушено переселена за межі України та з 28 лютого 2022 року по 10 жовтня 2022 року та понад сім місяців була вимушена знаходитися за межами України, крім того, з 10 жовтня 2022 року та по цей час є вимушено внутрішньо переміщеною особою.
В ході судового розгляду справи встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач ОСОБА_1 та її родина були позбавлені можливості користуватися власним житлом та майном. Позивач втратила зв`язок із своєю власністю та можливість її контролювати, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки, була вимушено переселена, а також змушена розпочинати життя та налагоджувати свій побут, соціальні зв`язки в новому місці, шукати роботу.
Отже, були істотно порушені права позивача, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України. Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй сильні та глибокі душевні страждання.
Безумовно, ці обставини свідчать про заподіяну позивачу внаслідок збройної агресії Російської Федерації моральну (немайнову) шкоду, а саме: глибоких душевних страждань у зв`язку з порушеним її цивільним правом на мирне безпечне життя, на вільне володіння своїм майном, що залишилося на тимчасово окупованій територій, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, на свободу вибору місця проживання та вільне пересування.
Також суд враховує, що разом з позивачем у такій ситуації опинився її малолітній син (позбавлений житла, вимушено переселений за межі України), який як і позивач до цього часу є вимушено переміщеною особою, позбавлений крім того внаслідок військової агресії, що супроводжується систематичними ракетними обстрілами усієї території України, права на мирне та безпечне дитинство.
Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивача ОСОБА_1 як матері її малолітньої дитини.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При вирішенні цієї справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема зазначене позивачем рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), у якому суд вказав, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, у зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами, та визнав право заявниці на відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі наведені порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд враховує характер порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , характеру та глибини завданих їй моральних страждань.
Документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по справі не значаться.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 128,141, 223, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273,280-282 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня виготовлення повного тексту рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду виготовлений 14.05.2024.
Суддя: І. В. Муранова-Лесів