К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2024 року місто Київ

справа № 369/15430/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/12174/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Фінагеєвої І.О. від 18 січня 2024 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Фінагеєвої І.О. від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3000 грн, починаючи з 8 лютого 2021 року щомісячно до досягнення дитиною повноліття; видано виконавчий лист для примусового виконання рішення.

По виконавчому провадженню ВП НОМЕР_1 про стягнення аліментів на утримання дитини станом на серпень 2023 року наявна заборгованість в розмірі 58610 грн 85 коп.

Посилаючись на положення статті 196 СК України, позивач просила стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 8 лютого 2021 року по серпень 2023 року в розмірі 56 610 грн 85 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 35 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на час вирішення спору загальний розмір заборгованості відповідача за аліментами станом на 1 вересня 2023 року складає 58 610 грн 85 коп., яку боржник зобов`язаний сплатити, у зв`язку з чим наявні підстави до застосування положення статті 196 СК України. Водночас судом при обчисленні періоду, за який у відповідача виникла заборгованість, враховано відсутність його вини у її виникненні за період до 7 вересня 2021 року, зменшено розмір пені з 58 610 грн 85 коп. до 35 000 грн, взявши до увагу обов`язок відповідача і в подальшому сплачувати аліменти на утримання двох дітей, у зв`язку з чим пеня не може становити надмірний тягар для боржника, що може поставити його у вкрай невигідне становище.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - Головатенко О.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 972 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд дійшов висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що його вина у виникненні заборгованості відсутня. На платника аліментів неможна покладати відповідальність зі сплати пені, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин.

Вказує, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тим, що виконавче провадження про стягнення з нього аліментів з 8 лютого 2021 року було відкрито лише 2 листопада 2021 року. На момент відкриття провадження у нього вже виникла велика заборгованість. Коштів на оплату аліментів він не мав. 22 лютого 2022 року закрив свою підприємницьку діяльність, оскільки вона не приносила доходу, іншої роботи не знайшов у зв`язку з ковідом та війною.

З 22 лютого 2022 року він став особою з інвалідністю ІІІ групи по зору і розмір пенсії на момент призначення групи інвалідності складав 2 100 грн, а станом на сьогодні 2 520 грн. Він сплачує аліменти також і на іншого сина у розмірі 3 000 грн щомісячно. Тобто загальний розмір аліментів, який йому необхідно сплачувати складає 6 000 грн щомісячно. З урахуванням розміру його пенсії він не може їх сплачувати, проте намагається погасити заборгованість.

Вважає, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від нього причин.

Додаткове рішення вважає також незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не врахував його доводи про те, що зазначена справа не вимагає значного обсягу юридичної та технічної роботи, заявлений розмір витрат є завищеним, також не врахував його фінансовий стан, співмірність заявлених до стягнення витрат, у зв`язку з чим просив скасувати рішення та відмовити в задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Головатенко О.С. зазначає, що при ухваленні рішень, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно встановив всі обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому вони є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 7 вересня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 вересня 2021 року.

Під час шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 вересня 2021 року, яке набрало законної сили 20 липня 2022 року, з ОСОБА_1 стягнуто аліменти по 3 000 грн на утримання кожної дитини щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 8 лютого 2021 року.

Старшим державним виконавцем Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черненко А.А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3000 грн, починаючи з 8 лютого 2021 року і до повноліття дитини.

ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів за період з 8 лютого 2021 року по 1 вересня 2023 року в сумі 58 610 грн 85 коп., що підтверджується копією довідки-розрахунку (а.с.26).

Заборгованість відповідачем не оскаржувалась, нового розрахунку суду не надано, доказів сплати аліментів, які не враховані виконавцем, суду не надано.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 роз`яснив, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

У постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 712/11291/20-ц Верховний Суд навів порядок визначення пені, яка розраховується на заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс1

Суд першої інстанції при ухваленні рішення, провівши детальний аналіз указаних норм права у контексті спірних правовідносин, дійшов правильного висновку щодо наявності вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, встановивши водночас відсутність його вини у виникненні заборгованості за період з 8 лютого 2021 року по 7 вересня 2021 року та правильно обчислив у зв`язку з цим розмір пені, який підлягає до стягнення з відповідача.

Також суд першої інстанції правомірно зменшив розміру пені з 58 610 грн 85 коп. до 35 000 грн, врахувавши ту обставину, що розмір пені не може становити надмірний тягар для боржника.

Зазначених висновків суду доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтями 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Як убачається з матеріалів справи, інвалідність відповідачу встановлена лише з 22 листопада 2022 року, висновку МСЕК по те, що у зв`язку з захворюванням він визнаний непрацездатним та/або потребує стороннього догляду, матеріали справи не містять, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідач не оспорював та на його неправильність не вказував.

На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів, що його матеріальний або сімейний стан унеможливлював сплату ним аліментів на утримання сина.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність інвалідності, закриття підприємницької діяльності, не може підтверджувати відсутність будь-якого іншого доходу, неможливість працевлаштування, зважаючи на обов`язок батька утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Довід апеляційної скарги про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тим, що виконавче провадження про стягнення з нього аліментів з 8 лютого 2021 року було відкрито 2 листопада 2021 року, не вказує на відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з частиною 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 2 статті 18 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, незалежно від того чи пред`явлено рішення суду до виконання відповідач зобов`язаний був виконувати судове рішення.

Водночас слід зазначити, що судом першої інстанції, не зважаючи на обов`язок відповідача сплачувати аліменти з 8 лютого 2021 року, заборгованість зі сплати аліментів за період з 8 лютого 2021 року по 7 вересня 2021 року при обчисленні пені не враховувалась.

Будь-яких інших підстав, які б вказували на об`єктивні, непереборні обставини, які не залежали від волі боржника та впливали на реальну неможливість виконання зобов`язання, що призвели до виникнення заборгованості зі сплати аліментів, та які при вирішенні питання відсутності вини боржника зі сплати аліментів на утримання дитини повинні мати надзвичайний характер, відповідач не зазначає.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і

процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Переглядаючи законність та обґрунтованість додаткового рішення, ухваленого в цій справі, колегія доходить висновку про відсутність підстав до його скасування.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що

підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як убачається з матеріалів справи, сторони Договору про надання правничої (правової) допомоги від 2 серпня 2023 року № 2/08/2023 та додатковою угодою № 1 від 18 січня 2024 року до нього погодили суму витрат на професійну правничу (правову) допомогу, яка оплачується відповідно до акту наданих послуг та відповідно до нього становить 10 000 грн.

Встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , визначивши їх суму пропорційно до задоволених вимог.

Дії адвоката в цій справі були необхідними та обґрунтованими, відповідають умовам договорупро надання правничої (правової) допомоги, обсягу виконаних робіт

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною, неспівмірною зі складністю виконаних робіт та непропорційною до предмету спору, на увагу колегії суддів не заслуговують.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність доказів реальної оплати послуг є безпідставними, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 2 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 3 лютого 2021 року

у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20).

За вказаних обставин додаткове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: