ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

справа № 202/3936/16-ц

провадження № 61-15964св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Кухтіна Г. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву банк мотивував тим, що 28 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNР0GK00000094, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 36 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних, строком дії - до 28 грудня 2026 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № DNР0GK00000094, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 10 травня 2016 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 102 470,34 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 10 травня 2016 року - 2 578 153,75 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 29107,19 доларів США, проценти - 28454,22 доларів США; комісія - 5048,02 доларів США; пеня - 39860,91 доларів США.

На виконання пункту 5 договору поруки від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 позивач 14 травня 2016 року направив ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних позичальником зобов`язань за договором кредиту від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094. Відповідно до пункту 6 договору поруки від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені у письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 травня 2016 року ОСОБА_2 не виконала.

Банк просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за договором кредиту від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 102 470,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (станом на 10 травня 2016 року) - 2 578 153,75 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 29107,19 доларів США, проценти - 28 454,22 доларів США; комісія - 5 048,02 доларів США; пеня - 39 860,91 доларів США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 82 609,43 доларів США, що за курсом НБУ від 10 травня 2015 року - 2 078 453,28 грн, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США - проценти, 5 048,02 доларів США - комісія, 20 000 доларів США - пеня, судовий збір у розмірі 20 784,53 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 82 609,43 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 2 078 453,28 грн, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США - проценти, 5 048,02 доларів США - комісія, 20 000,00 доларів США - пеня, судовий збір - 20 784,53 грн.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Частково задовольняючи позов банку до позичальника, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог. При цьому розмір пені значно перевищує розмір завданих банку збитків, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення суми пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , з 38 860,91 доларів США до 20 000 доларів США, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову банку до поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за договором кредиту від 28 грудня 2006 року почала виникати з квітня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся 17 червня 2016 року, тому що порука ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково (провадження № 61-12844св22).

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасовано.

Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції у частині вимог, заявлених до поручителя та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав, що у договорі поруки сторони погодили, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин шестимісячний строк припинення поруки та дійшов передчасного висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Верховний Суд указав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Під час нового апеляційного розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати висновки Верховного Суду, викладені у цій справі, належно перевірити доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», дослідити умови кредитного договору від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094, договору поруки від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094, наданий банком розрахунок заборгованості, встановити, коли відбулася зміна банком строку кредитування, чи виконане заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року (справа № 422/9859/12). Встановлення зазначених обставин має вирішальне значення для правильного визначення початку перебігу п`ятирічного строку дії поруки та суми заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року змінено, викладено його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у редакції постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову банку до поручителя, суд апеляційної інстанції на виконання вимог частини першої статті 417 ЦПК України дослідив обставини справи та дійшов висновку, що порука ОСОБА_2 не є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції врахував, що банк у 2012 році подав до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, тому банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та обумовлену в договорі неустойку після звернення до суду з позовом у 2012 році.

Заочним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2006 року №DNP0GK00000094 у сумі 53 869,47 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 жовтня 2012 року - 430 417,07 грн, із яких: 29 025,66 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 439,83 долари США - проценти, 2 468,02 долари США - комісія, 8 395,96 доларів США - пеня.

Після виконання рішення суду та реалізації предмета іпотеки 13 квітня 2016 року, 17 червня 2016 року банк звернувся до суду із цим позовом, вказавши, що заборгованість станом на 10 травня 2016 року складає 102 470,34 доларів США, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом (заборгованість за тілом кредиту збільшилась), 28 454,22 доларів США - проценти (проценти збільшились ), 5 048,02 доларів США - комісія (заборгованість за комісією збільшилась), 38 860,91 доларів США - пеня (пеня збільшилась).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що після звернення до суду з позовом 30 жовтня 2012 року та часткового задоволення вимог банку заочним рішенням суду від 07 жовтня 2013 року банк протиправно продовжив нараховувати заборгованість. Розрахунок заборгованості, наданий банком разом із позовом, не узгоджується з випискою з рахунків, наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів. Зокрема, у вказаному розрахунку відсутнє зарахування від 13 квітня 2016 року суми у розмірі 14 174,42 долари США.

Суд апеляційної інстанції вказав, що позбавлений можливості встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 солідарно із божником ОСОБА_1 , а тому відмовив у задоволенні позову, заявленого до ОСОБА_3 , у зв`язку з недоведеністю.

Короткий зміст касаційної скарги

У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 82 609,43 доларів США.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

13 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

17 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2019 року у справі № 413/4037/12 (провадження № 61-19518св19), від 23 січня 2018 року у праві № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19), від 28 квітня 2022 року у справі № 185/10409/15 (провадження №61-6890св20), від 24 травня 2022 року у справі № 754/11448/15 (провадження № 61-5317св21).

Суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, а саме: умови кредитного договору від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094; умови договору поруки від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094; розрахунок заборгованості, виписку з рахунку, копії матеріалів кредитної справи, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року у справі № 422/9859/12, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у цій справі у частині, що не оскаржувалася.

Заявник указує, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково, зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Суд не урахував, що заборгованість за кредитним договором частково встановлена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у цій справі у частині, що не оскаржувалася.

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNР0GK00000094.

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2026 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США для купівлі будинку, а також 6 000,00 доларів США для сплати страхових платежів у випадках та згідно з порядком, що передбачені пунктами 1.3.1, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.

Сторони погодили період сплати - з 22 до 30 числа кожного місяця. Щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 393,82 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагородою, комісіями.

28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № DNР0GK00000094, згідно з умовами якого вона зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за кредитним договором.

Встановлено, що у квітні 2009 року відбулося прострочення позичальником чергового платежу за умовами кредитного договору.

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 28 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNP0GK00000094, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2026 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 28 грудня 2006 року уклали договір іпотеки № DNP0GK00000094. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого за ним станом на 03 жовтня 2012 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 53 869,47 доларів США, що в еквіваленті складає 430 417,07 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року у справі № 422/9859/12 позов банку задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у сумі 53 869,47 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2012 року - 430 417,07 грн, із яких: 29 025,66 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 439,83 долари США - проценти, 2 468,02 долари США - комісія, 8 395,96 доларів США - пеня, звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунком банку станом на 10 травня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 102 470,34 доларів США, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США - проценти, 5 048,02 доларів США - комісія, 20 000,00 доларів США - пеня.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року у справі № 422/9859/12 виконано, предмет іпотеки реалізовано. На рахунок позичальника 13 квітня 2016 року зараховано суму у розмірі 14 174,42 доларів США.

17 червня 2016 року банк подав до суду цей позов.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вимог банку до поручителя ОСОБА_2 , на виконання вимог частини першої статті 417 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дослідив умови кредитного договору від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094, договору поруки від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094, наданий банком розрахунок заборгованості, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року у справі № 422/9859/12 та встановив, що порука ОСОБА_3 не є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що розрахунок заборгованості, наданий банком разом із позовом, не узгоджується з випискою з рахунку, наданого на виконання ухвали суду про витребування доказів, зокрема, у розрахунку відсутнє зарахування від 13 квітня 2016 року суми у розмірі 14 174,42 долари США (вартість реалізованого іпотечного майна).

Суд апеляційної інстанції вказав, що він позбавлений можливості встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 солідарно із позичальником ОСОБА_1 .

Колегія судів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про неможливість встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя.

Верховний Суд вчергове нагадує, що розмір кредитної заборгованості установлюється саме судом на підставі умов договору, вимог закону, доказів сплати/переплати кредиту, чи на підставі висновку експертизи, який може бути додатковим мотивом до висновку суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання за спірним кредитним договором (30 жовтня 2012 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У справі, яка переглядається, сторони договору поруки від 28 грудня 2006 року визначили строк чинності поруки у пункті 12, погодивши, що порука ОСОБА_2 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (том 1, а. с. 17).

Аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Зазначений правовий висновок висловлено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19).

За умовами кредитного договору строк повного погашення кредиту було визначено до 28 грудня 2026 року.

Однак з позовом до позичальника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся 30 жовтня 2012 року. Тобто, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 28 грудня 2026 року на 30 жовтня 2012 року.

Оскільки звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_2 17 червня 2016 року відбулося у межах строку чинності поруки, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що порука ОСОБА_2 не є припиненою.

Щодо розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)).

Тому у межах строку кредитування (до 30 жовтня 2012 року) позичальник ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачу кредит, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та пеню, передбачену умовами договору.

Таким чином, кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 30 жовтня 2012 року, як і припинилося право банку нараховувати проценти та пеню за кредитним договором.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 травня 2022 року у справі № 754/11448/15 (провадження № 61-5317св21), від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/10484/16-ц (провадження № 61-4254св22).

Із матеріалів справи встановлено, що на час звернення банку до суду 30 жовтня 2012 року розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 становив 53 869,47 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2012 року - 430 417,07 грн, із яких: 29 025,66 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 439,83 долари США - проценти, 2 468,02 долари США - комісія, 8 395,96 доларів США - пеня.

При цьому суд ураховує, що прострочення чергового платежу за умовами кредитного договору позичальником відбулося у квітні 2009 року.

Отже, зважаючи на солідарний характер зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед банком, відповідач ОСОБА_2 має відповідати перед позивачем разом із ОСОБА_1 за неналежне виконання останнім своїх зобов`язань за період з квітня 2011 року.

Водночас доводи касаційної скарги у частині вимог банку про стягнення комісії за користування кредитом слід відхилити з огляду на таке.

У пункті 2.2.3 кредитного договору передбачено сплату винагороди і комісії згідно з пунктами 1.1, 6.2 договору.

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2026 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США для купівлі будинку, а також 6 000,00 доларів США для сплати страхових платежів у випадках та згідно з порядком, що передбачені пунктами 1.3.1, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.

Пунктом 6.2 кредитного договору визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 кредитного договору, банк зобов`язаний здійснювати додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за цим договором, є процентами у розумінні ЦК України (пункт 6.3 кредитного договору).

Сплата інших видів комісії умовами договору не передбачена.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.

З урахуванням того, що на час укладення кредитного договору від 28 грудня 2006 року діяли частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії (щомісячна винагороди за проведення додаткового моніторингу), а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, то такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними, тому вимога про стягнення комісії задоволенню не підлягає.

При обрахунку розміру заборгованості колегія суддів враховує:

- розрахунок банку, складений станом на 10 травня 2016 року, а саме: колонки 3 та 4 (залишок простроченої та поточної заборгованості за кредитом), колонку 11 (загальний залишок заборгованості за процентами), колонку 13 (заборгованість з пені) (том 1, а.с.4-10);

- виписку з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 , згідно з якою 13 квітня 2016 року на рахунок ОСОБА_1 зараховано 14 174,42 доларів США (том 2, а.с.100-114),

- фактичні обставини, встановлені заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року про те, що на час зміни виконання зобов`язань за кредитним договором (30 жовтня 2012 року) заборгованість за кредитом (тілом кредиту) становила 29 025,66 доларів США, процентами - 13 439,83 доларів США, пенею - 8 395,96 доларів США. (том 2, а.с.85-89).

Таким чином, загальну суму заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, заявлену банком у позові до поручителя, слід визначити за період після квітня 2011 року у розмірі 36 933,08 доларів США, із яких: 27 976,33 доларів США (29 025,66 - 1 049,33) - прострочена заборгованість за кредитом, 5 378,96 доларів США (13 439,83 - 8 060,87) - проценти та 3 577,79 доларів США (8 395,96 - 4 818,17) - пеня.

Остаточно визначаючи суму, яка підлягає солідарному стягненню з поручителя, урахувавши пункт 3.3 кредитного договору (черговість погашення заборгованості), суму, яку зараховано 13 квітня 2016 року від продажу предмета іпотеки, з поручителя ОСОБА_2 підлягає стягненню сума у розмірі 22 830,21 (36 933,08 - 14 174,42) доларів США, із яких: 22 758,66 доларів США - тіло кредиту.

При цьому будь-яких своїх розрахунків ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції поручитель не надала.

Таким чином, суд апеляційної інстанції урахував вимоги частини першої статті 417 ЦПК України, надав оцінку зібраним доказам, правильно встановив, що порука ОСОБА_2 не припинена в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, тому поручитель має відповідає перед кредитором боржник згідно з вимогами статті 534 ЦК України.

Однак суд апеляційної інстанції не виконав свій обов`язок у частині встановлення розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя.

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Верховний Суд зазначає, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року про стягнення кредитної заборгованості із позичальника ОСОБА_1 набрало законної сили.

Предметом касаційного перегляду є лише судові рішення у частині вимог банку до поручителя ОСОБА_2 .

Верховний Суд не може виходити за межі доводів касаційної скарги і вирішувати питання щодо відповідача ОСОБА_1 (позичальника).

Проте у силу положень статті 543 ЦК України та вимог позовної заяви відповідальність кожного поручителя є солідарною з позичальником, а тому в резолютивній частині судового рішення слід зазначити про стягнення заборгованості з поручителя та позичальника в солідарному порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині підлягають скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором із солідарного боржника ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції.

Банк за подачу позову сплатив судовий збір у розмірі 38 672,31 грн, за подачу апеляційних скарг - 31 176,80 (25 695,80+5 481,00) грн, за подачу касаційних скарг 111 582,21 (62 353,60 + 49 228,61) грн.

Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні вимог банку, заявлених до поручителя ОСОБА_2 , та ухвалив своє рішення, яким частково задовольнив позов банку (22,28 %).

Отже, з ОСОБА_2 на користь банку слід стягнути судовий збір у розмірі 4 308,10 грн - за подачу позову (8 616,19 : 2), тобто у дольовому порядку; 6 946,19 грн - за подачу апеляційних скарг; 24 860,52 грн - за подачу касаційних скарг, а всього - 36 114,80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у частині вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 22 758,66 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 36 114,80 грн (тридцять шість тисяч сто чотирнадцять гривень 80 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Н. Ю. Сакара