Провадження № 2/344/167/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними державного акту на землю та свідоцтва про право на спадщину,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано «…Мені на праві власності на лежить 1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2006 року реєстровий номер 4-2493. Вказану частину домоволодіння я отримала у спадщину за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншу 1/2 частину домоволодіння успадкував також за заповітом син покійної ОСОБА_7 . ОСОБА_7 залишив заповіт від 21.05.2014 року зареєстрований у реєстрі за № 1-433, яким все своє майно заповів, у першу чергу, ОСОБА_4 - відповідачці. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 успадкувала належне йому майно, в тому числі 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частину домоволодіння успадкував також за заповітом син покійної ОСОБА_7 . ОСОБА_7 залишив заповіт від 21.05.2014 року зареєстрований у реєстрі за № 1-433, яким все своє майно заповів, у першу чергу, ОСОБА_4 - відповідачці. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 успадкувала належне йому майно, в тому числі 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . 04.09.2018 року я звернулася до Крихівецької сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Листом від 05.09.2018 року № 469 Крихівецька сільська рада повідомила мене про те, що вказана земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_7 ще у 2003 році на підставі рішення виконкому Крихівецької сільської ради народних депутатів № 19 від 25.02.2003 року, видано державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ІФ № 035256 від 27.02.2003 року. На моє звернення у вересні 2020 року Крихівецькою сільською радою надано копії погосподарських книг № 1 за 1996 - 2000 та 2001 2005 роки. За інформацією з книг по господарству АДРЕСА_1 головою сім`ї вказана ОСОБА_6 , а за домоволодінням рахувалася земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,13 га з 1995 по 1999 рік, та 0,1429 га з 2000 по 2005 рік. Також сільська рада надала копію заяви ОСОБА_6 від 22.01.2003 року до виконкому Крихівецької сільської ради, якою вона просила переоформити належні їй земельні ділянки, в тому числі присадибу по АДРЕСА_1 , на свого сина ОСОБА_7 , а також заяву ОСОБА_7 від 22.01.2003 року до виконкому Крихівецької сільської ради про закріплення за ним відповідних земельних ділянок, в тому числі присадиби. Саме в результаті таких дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та Крихівецької сільської ради земельна ділянка по АДРЕСА_1 , призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, які належали на праві власності ОСОБА_6 , була безоплатно передана в лютому 2003 року у власність ОСОБА_7 ….».

Тому позивач просила суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія II- ІФ № 035256 від 27.02.2003 року, виданий Крихівецькою сільською радою на ім`я ОСОБА_7 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 1-104, видане 08.02.2017р. Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 .

Сторони просили суд змінити порядок дослідження доказів та виключити з його переліку витребування від нотаріуса будь-яких документів, оскільки вже самостійно надали їх суду. Клопотання сторін задоволено.

В судовому засіданні позивачка надала передсудом пояснення про те, що бажає отримати частку землі, оскільки їй належить будинок.

В судовому засіданні адвокат позивача надав перед судом пояснення про те, що в 2018 році позивач дізналась про належність землі ОСОБА_8 , який в 2003 році приватизував всю ділянку; було рішення сільської ради і державний акт; на час приватизації ОСОБА_9 не був власником всього домоволодіння; власником була матір ОСОБА_10 ; на ділянці був будинок і тому земельну ділянку не можливо було приватизувати; земельна ділянка слідує за майном, а не навпаки; земельні ділянки належали органам місцевого самоврядування і вони не могли ними розпоряджатись.

Представник відповідача надала перед судом, що спосіб захисту не відповідає законодавству, будь-яких підставі для оскарження документу з 2003 року немає; проведено приватизацію і особа реалізувала своє відповідне право; декілька разів вже відбулось спадкування речі; на час здійснення приватизації не було будь-яких заперечень у жодної особи; у відповідний час свідоцтво оскаржено не було; позивач успадкувала тільки право на частку в будинку і не може претендувати на чуже майно; обставини викладаються усіма учасниками однаково, але різною є їх оцінка сторін; бабуся подала заява, але не була власником, а була користувачем.

Сторона відповідача не подала заяв про застосування позовної давності, оскільки просила суд відмовити по суті вимог за позовом.

Судом встановлено наступні обставини.

17/08/2004 ОСОБА_6 склала заповіт, яким будинковолодіння по АДРЕСА_1 і все своє майно в рівних долях заповіла своєму сину ОСОБА_7 та онуці ОСОБА_1 .

27/11/2006 ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 на 1/2 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Інша 1/2 частка домоволодіння належить ОСОБА_7 за вже виданим свідоцтвом про право на спадщину.

До складу домоволодіння входять будинок, літня кухня, гараж, огорожа, ворота.

Отже з часу отримання свідоцтва про право на спадщину 2006/28/11 позивачу відомо склад спадщини і не входження до цього складу права на земельні ділянки.

04/09/2018 позивач подала Крихівецькій сільській раді запит про те, кому належить земельна ділянка під будинком по АДРЕСА_1 .

05/09/2018 Крихівецька сільська рада надала відповідь на запит позивача про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 .

В 2003 році ОСОБА_7 видано державний акт на право приватної власності на землю на ділянку №1 для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд.

21/05/2014 ОСОБА_7 склав заповіт щодо всього свого майна на користь ОСОБА_11 , а в разі її смерті ОСОБА_12 , а вразі його смерті чи відмови ОСОБА_13 , а у випадку смерті всіх перелічених ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації з ДРРП №227341127 від 08/10/2020 земельна ділянка :25:010:0276 від 08/02/2017 належить ОСОБА_4 .

ОСОБА_6 подала до Виконкому Крихівецької сільської ради заяву, в які просила переоформити її земельні ділянки в тому числі присадибну по АДРЕСА_1 з неї на її сина ОСОБА_7 .

Отже ОСОБА_6 була не власником спірних земельних ділянок, а їх зареєстрованим у виконкомі сільської ради користувачем на праві постійного користування.

У свою чергу ОСОБА_7 подав в 2013 році до виконкому Крихівецької сільської ради заяву про закріплення за ним земельних ділянок, користувачем, яких була його матір ОСОБА_6 і, яка попередньою заявою просила зареєструвати ОСОБА_7 користувачем цих ділянок.

Отже ОСОБА_7 став користувачем земельних ділянок на праві постійного користування на підставі заяви попереднього користувача його матері.

Відповідно до погосподарської книги №1 Справа 02-08 суспільна група господарства ОСОБА_6 належало до робітничих.

На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по, введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 524/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 року.

Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства (сім`ї).

Як суспільна група, робітничий двір існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність», якою було введено в дію Закон України «Про власність».

Згідно роз`яснень викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, до правовідносин, які виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство.

Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української PCP 1963 току виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно з ст. 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку заселення, та ведення за встановленими формами погосподарських книг.

Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди.

Таким чином голові робітничого двору належав будинок і споруди, а землі перебували у користуванні, а не у власності.

Головою робітничого двору було зареєстровано ОСОБА_6

ОСОБА_7 отримав державний акт на спірну земельну ділянку на підставі його реєстрації в якості постійного користувача відповідної спірної земельної ділянки.

За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України право приватної власності ОСОБА_7 є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Отже ОСОБА_7 отримав право власності на спірну земельну ділянку на підставах, що не заборонені законом.

В ч. 2 ст. 328 ЦК України вказано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже ОСОБА_7 набув право власності правомірно.

До часу відкриття спадщини ОСОБА_6 титульним власником зареєстрованого речового права на спірну земельну ділянку був ОСОБА_7 .

На час видачі свідоцтва про право на спадщину позивач знала, що вона не отримує право власності на земельну ділянку, оскільки таке не входило до складу спадщини.

На час складання ОСОБА_6 заяви про перерєстрацію постійного користування земельними ділянками на користь ОСОБА_7 позивачка не входила до складу членів робітничого двору, до якого входили ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

При цьому ОСОБА_7 входив до складу робітничого двору разом з ОСОБА_6 і здійснював безпосереднє користування спірною земельною ділянкою на підставі проживання у відповідному робочому дворі.

Таким чином ОСОБА_6 була власником будинковолодіння із господарськими спорудами, але не була власником земельної ділянки, на якому знаходилось будинковолодіння, при цьому користувачем земельної ділянки під будинковолодінням ОСОБА_6 також був і ОСОБА_7 , який з нею проживав і входив до складу робітничого двору.

Отже ОСОБА_9 міг і самостійно подати заяву про приватизацію землі. Також він міг подати заяву і за згодою його матері.

Натомість ОСОБА_9 та його матір обрали інший спосіб оформлення прав ОСОБА_10 на земельну ділянку матір ОСОБА_10 припинила своє зареєстроване користування земельними ділянками та зареєструвала постійне користування земельними ділянками за

ОСОБА_14 судовому засіданні позивачка надала перед судом пояснення про те, що бажає отримати частку землі, оскільки їй належить будинок.

Однак до компетенції суду не належить надання учасникам цивільних відносин земельних ділянок взагалі, в тому числі і у спосіб відібрання таких ділянок у інших учасників цивільних відносин, які вони отримали з підстав та в порядку, що визначені законом.

ОСОБА_15 реалізував його право на приватизацію землі на підставі, в порядку та у формі, що визначені законом.

Саме по собі бажання позивача мати у власності земельну ділянку під будинком, який вона успадкувала не визначено законом в якості правової підстави для відібрання цієї частини земельної ділянки у іншої особи.

Будь-якої незаконності свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 позивачем не доведено взагалі.

При формуванні позовної вимоги до відповідача про визнання недійсним державного акту про право приватної власності від 27/02/2003 на ім?я ОСОБА_7 позивач взагалі вийшла за межі предмету спору, оскільки відповідним актом посвідчено передання у власність ОСОБА_7 кількох земельних ділянок, які не є спірними за предметом цього спору і судового провадження.

Само по собі скасування державного акту від 27/02/2003 на ім?я ОСОБА_7 будь-яким чином не поновлює будь-якого права позивача, оскільки позивачу ніколи не належало право на частину спірної земельної ділянки.

Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 не поновить будь-якого невизнаного, порушеного, оспорюваного права позивача.

У позивача немає жодних прав на майно ОСОБА_7 чи ОСОБА_4 .

Будь-які дії ОСОБА_7 чи ОСОБА_4 ніколи не порушували будь-якого права чи охоронюваного законом інтересу позивача.

Саме по собі бажання позивача заволодіти майном ОСОБА_5 не належить до правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до постанови КМ «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 2.04.2002 №449 кадастровий номер як обов`язковий реквізит на державних актах на право власності на землю почав присвоюватися лише після 2.04.2002.

Частиною 3 ст.3 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже до позивача перейшло право користування земельною ділянкою під спірним будинком, яке належало спадкодавцю.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже доказування в цьому спорі не може здійснюватись на основі припущення позивача про те, що якби ОСОБА_7 не приватизував земельну ділянку під будинком, то в наступному частина прав на земельну ділянку могла б надійти у власність позивача.

Оскільки на час відкриття спадщини на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_6 земельна ділянка перебувала в користуванні цього власника будинку, тому до позивача перейшло право на 1/2 будинку із правом на користування земельною ділянкою під ним і для його обслуговування.

Оформлюючи свої спадкові права на 1/2 частку в прав на будинок АДРЕСА_2 позивач не оспорила дії нотаріуса, а також не просила суд скасувати її свідоцтво про право на спадщину, що вказує на зловживання позивачем її право на звернення до суду.

У випадку, якщо земельна ділянка під будинком АДРЕСА_2 на час прийняття спадщини позивачкою не була б приватизована, а належала б територіальній громаді позивач також би не отримала 1/2 в праві власності на земельну ділянку під будинком.

Отже відповідні пояснення позивача засновані саме на припущенні.

У 2003 році, на час отримання державного акту ОСОБА_7 не діяла редакція статті 140 ЗК України, яка б передбачала припинення права ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку з підстав, з якими звернулась до суду позивач.

Позивач є правонаступником ОСОБА_6 , яка не мала права вимоги, з яким позивач звернулась до суду за її позовом, оскільки особисто сама ОСОБА_6 звернулась до органу місцевого самоврядування для перереєстрації її постійного користування на ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже відповідач є власником майна, на яке незаконно, без будь-яких правових підстав претендує позивач.

В ЦК України передбачено правові підстави, форми встановлення, види та зміст права користування чужою річчю.

Позивачка прийняла спадщину, яка визначається правом на 1/2 частку в праві на будинок, який знаходиться на земельній ділянці, який позивачу не належить.

У позивача була нічим не обмежена можливість відмовитись від спадщини, не приймати її.

Спадщина позивача не включала права вимоги до іншого спадкоємця щодо власності на земельну ділянку, оскільки таке право не належало і спадкодавцю.

За своїм власним особистим мотивом і бажанням на основі власної доцільності позивач визначила необхідність для себе позбавлення іншого співвласника та спадкоємця прав на спадщину та права власності на земельні ділянки.

Так в ч. 3 ст. 13 ЦК України вказано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже законом для позивача встановлено заборону за змістом ч. 3 ст. 13 ЦК України, яку вона порушила, поданням відповідного позову.

В ч. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Одним із таких наслідків є відмова в задоволенні позову.

В ч. 1 ст. 14 ЦК України вказано, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Так позивачем не доведено того, які саме обов?язки перед позивачем має відповідач та які з цих обов?язків відповідачем порушено.

Будь-які акти цивільного законодавства не встановлюють для відповідача обов?язку віддати позивачу спірну земельну ділянку чи її частину.

В практиці Верховного Суду (КЦС ВС від 22.08.2018 по справі № 596/2472/16-ц) широко використовується доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Так позивач є правонаступником ОСОБА_6 , яка перереєструвала на ОСОБА_7 право постійного користування відповідною земельною ділянкою.

Отже на основі зазначеної доктрини правонаступник не може діяти всупереч попередній поведінці своєї сторони.

Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (Постанова КЦС ВС від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц).

Так свідоцтво про право на спадщину позивачу видано 28/11/2006 року. До суду позивач звернулась 07/12/2020 року.

З цього приводу Друга судова палата КЦС ВС у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16ц пояснила, що пізно оскаржене свідоцтво про право на спадщину за законом не можна визнати недійсним з огляду на доктрину venire contra factum proprium.

Так, якщо особа, яка має право на оспорення свідоцтва про спадщину, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати це право, вона є пов`язана своїм рішенням і не може згодом його змінити. Якщо подальші спроби оспорити спадщину суперечитимуть попередній поведінці, втрачається право на оскарження.

Спадкоємець не має права вимагати визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо сам спадкодавець, який мав право на оспорення:

написавши заяву про відмову від спадщини, прямо висловив, що не буде реалізовувати своє право на оспорення;

підтверджував відмову від права тривалою поведінкою протягом років не оспорював свідоцтво про право на спадщину.

Наведені обставини свідчать про припинення права на оспорення свідоцтва, відповідно, його не успадкував позивач, який не може вимагати визнання законного свідоцтва недійсним.

Такими є обов?язкові до виконання висновки Верховного Суду в аналогічні справі.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними державного акту на землю та свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.