Номер провадження: 22-ц/813/5007/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронцова Віктора Геннадійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Федчишиної Т.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання,

встановив:

11.08.2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 1/12 частини від заробітку (доходу) відповідача.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони до 13.12.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу син ОСОБА_1 проживає разом із матір`ю та наразі є студентом 2-го курсу денної форми навчання у Навчально-наукового інституту цифрових технологій, дизайну та транспорту Національного університету «Одеська політехніка».

Посилаючись на те, син ОСОБА_1 стипендію не отримує та потребує значних витрат на навчання, у тому числі, на підручники, харчування та інше, позивачка просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/12 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 11.08.2023 та до закінчення сином навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с.159-165).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Воронцов В.Г. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.171-182).

Представник ОСОБА_2 адвокат Большан А.В. подала до суду апеляційної інстанції клопотання про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Клопотання було обґрунтовано тим, зокрема, що для підготовки відзиву на апеляційну скаргу представнику позивача необхідно ознайомитися з матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, враховуючи, що представнику позивача був необхідний додатковий строк для складання відзиву, колегія суддів вважає за необхідне клопотання задовольнити та продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу представнику ОСОБА_2 адвокату Большан А.В. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року.

Що стосується заяви представника апелянта адвоката Воронцова В.Г. про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з вищевикладених обставини.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Большан А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (а.с.218-222).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 23.07.2024 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. у відпустці, датою ухвалення цього рішення є 23.07.2024 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2024 року (а.с.206), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.207-211).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/12 частин з усіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач може надавати таку допомогу (а.с.159-165).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Статтею 198 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у подружжя народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,10).

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2022 року у справі № 522/23386/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягувались аліменти на утримання дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття (а.с.12-16).

Син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття.

Після розірвання шлюбу учасників справи повнолітній ОСОБА_1 проживає разом із матір`ю позивачкою у справі ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами у справі.

Крім того, з липня 2023 року син сторін ОСОБА_1 навчається у Національному університеті «Одеська політехніка» на денній формі навчання, стипендію не отримує (а.с.22).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням таких обставин: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України).

Частиною 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ст. 182 СК України).

В матеріалах справи міститься довідка про доходи № 407 від 30.05.2023 року, виданої УФЗБО ГУНП в Одеській області, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працює в ГУНП в Одеській області на посаді начальника відділу ВЕП ОРУП № 1 та його заробітна плата за період з січня 2022 року по травень 2023 року складала 798 239,93 грн. (а.с.23).

Таким чином, враховуючи положення ст. 199 СК України, а також те, що відповідач є фізично здоровою особою, працездатного віку, офіційно працевлаштований та отримує щомісячну заробітну плату, яка більш ніж в п`ять разів перевищує мінімальну заробітну плату, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Що стосується доводів апелянта про втрату його дружиною ОСОБА_5 працездатності у зв`язку із народженням ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.57).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилася донька ОСОБА_6 (а.с.58).

Тимчасова непрацездатність особи відповідно до медичного висновку це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або інших причин (вагітність та пологи, карантин тощо), яка має тимчасовий зворотній характер, та триває до відновлення працездатності або до закінчення причин, які унеможливлюють виконання роботи. Тимчасова непрацездатність обраховується в календарних днях (п. 3 Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність в Реєстрі медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 року № 1066).

Тимчасова непрацездатність при вагітності та пологах в самому більшому часовому проміжку в силу діючого законодавства триває 140 календарних днів, що дорівнює 4,6 місяців.

Як вже зазначалося, донька ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому строки на які встановлюється тимчасова непрацездатність у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_5 , вже спливли.

Тому посилання представника апелянта про втрату дружиною ОСОБА_5 працездатності у зв`язку із вагітністю та пологами, є хибними та не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що дружина відповідача - ОСОБА_5 має право на отримання від Держави відповідних виплат, пов`язаних із народженням дитини.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Колегія суддів зазначає, що дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, діти, що народженні в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютні рівні права на матеріальну допомогу.

Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 691/926/20 та від 16.09.2020 року у справі № 565/2017/19.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронцова Віктора Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький