Справа №150/183/24
Провадження по справі №2/150/97/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 липня 2024 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Савковій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Могилів Подільської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом конфіскації,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Могилів - Подільської окружної прокуратури Вінницької області в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації. У вказаній позовній заяві позивач просить суд припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :04:001:0137 площею 2,1317 га, яка розташована на території Бабчинецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Також просить стягнути з відповідача на користь Могилів - Подільської окружної прокуратури Вінницької області сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.02.2017 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0137 площею 2,1317 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, на території Бабчинецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області (раніше Моївської сільської ради Чернівецького району). Реєстрацію права власності проведено на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1784 від 13.10.2004 за наслідком оформлення нею права на спадщину після смерті бабки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі №0501.4-6015/05.2-23 від 05.09.2023 ОСОБА_1 паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, тимчасовим посвідченням громадянина України, посвідкою про тимчасове/постійне проживання в Україні не документувалася.

Таким чином, всупереч положенням ч.4 ст.81 Земельного кодексу України відповідач не відчужила дану земельну ділянку протягом року та продовжує нею володіти по цей час. За вказаних обставин, окружною прокуратурою виявлено порушення ст.ст.13,14,41 Конституції України, ст.ст.80,81,145 Земельного кодексу України у зв`язку з перебуванням у приватній власності ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд припинити право власності ОСОБА_1 , громадянка російської федерації на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :04:001:0137 площею 2,1317 га, яка розташована на території Бабчинецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, шляхом її конфіскації у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Представник позивача Могилів-Подільської окружної прокуратури Заболотна І.А. заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задоволити, про що подано відповідну письмову заяву.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення зі змісту яких встановлено, що представник просив розгляд справи провести у їх відсутність, задовольнити позовну заяву. Пояснення мотивовано тим, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, порушила національне законодавство України, оскільки упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0137 площею 2,1317 га, яка розташована на території Бабчинецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, не здійснила її відчуження. За таких підстав вказана земельна ділянка підлягає конфіскації у власність держави в порядку визначеному ст.145 Земельного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судових засідань у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, в жодне судове засідання по даній цивільній справі не з`явилася. Будь-яких заяв та клопотань, а також відзиву на позовну заяву, від відповідача на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, суд відповідно до ч.3 ст.211, ч.1, п.1 ч.3 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), розглядає справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуючись на таких підставах.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 жовтня 2004, посвідченого державним нотаріусом Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області Ординським Ю.С., зареєстрованого в реєстрі за №1784, ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , громадянка російської федерації, після смерті бабки ОСОБА_2 , успадкувала право власності на земельну ділянку площею 2,1317 га з кадастровим номером :04:001:0137, яка розташована на території Бабчинецької селищної ради Могилів - Подільського району Вінницької області та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на землю серії IV-ВН №025638 виданого Моївською сільською радою Чернівецького району Вінницької області 28 березня 2001 року та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №137.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Моївської сільської ради Чернівецького району в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0137.

Згідно повідомлення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області №0501.4-6015/05.2-23 від 05.09.2023 громадянка рф ОСОБА_1 , 28 серпня 2018 року тимчасовим посвідченням громадянина України для виїзду за кордон, тимчасовим посвідченням громадянина України, посвідкою на постійне/тимчасове проживання в Україні, паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувалась.

Керівником Могилів-Подільської окружної прокуратури було направлено Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області лист №53-3776 вих-23 від 09.08.2023, в якому повідомив про виявлені порушення ст.ст. 81, 145 Земельного кодексу України із вимогою про вжиття заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, однак уповноваженим державним органом заходи щодо конфіскації земельної ділянки в дохід держави не вжито, листом №0-2-0.6-6014/2-23 від 30.10.2023 повідомлено окружну прокуратуру про неможливість звернення до суду із відповідним позовом, у зв`язку з неможливістю сплати судового збору.

Оцінюючи вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Надані позивачем докази прийняті судом до уваги, підстав для їх відхилення не вбачається. Кожний аргумент, наведений позивачем, відноситься до предмета спору, обґрунтований з огляду на законодавство і містить підстави для задоволення позову.

У даній справі існує спір про перебування у власності іноземного громадянина земель сільськогосподарського призначення, що охороняються державою.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України, земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону.

Згідно ст.19 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних.

Відповідно до ч.5 ст.22 Земельного кодексу України, набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

Частиною ч.2 ст. 81 Земельного кодексу України передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Вимогами даної статті визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки вищевказаних категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини.

Згідно з ч.3 ст. 81 Земельного кодексу України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Відповідно до ч.4 ст. 81 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.2, 4 ст.145 Земельного кодексу України, а саме: у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Таким чином, нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року.

Пунктом 10 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України, визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Частиною 5 ст.41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Згідно пункту «е» ч.1 ст.140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку відповідно до п. «в» ч.1 ст.143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Таким чином, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно з частиною четвертою статті 145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

При вирішенні спору суд враховує сталу практику ЄСПЛ щодо захисту права власності, де у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) і пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Як вище зазначено, питання набуття у власність землі в Україні врегульоване нормами Земельного кодексу України; процедура набуття у власність землі іноземцями, а також обмеження, які з цим пов`язані, також чітко визначені даним законодавчим актом, тобто втручання є законним.Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Суспільний інтерес в даному випадку проявляється в тому, що земля є власністю Українського народу, землі сільськогосподарського призначення не можуть бути у власності іноземців, що покликане інтересами національної безпеки.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Згідно ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав.

Право власності на земельну ділянку відповідач ОСОБА_1 набула 17 лютого 2017 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Однак, у подальшому та по даний час остання дану земельну ділянку не відчужила, чим безпідставно порушила річний строк, встановлений ч.4 ст.81 Земельного кодексу України, а тому наявні всі підстави для конфіскації цієї ділянки у власність держави, з огляду на що суд позовні вимоги задовольняє повністю.

В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, оскільки остання мала достатньо часу для виконання свого обов`язку, однак дотепер земельні ділянки не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства України та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

При цьому чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року.

Що стосується підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі, суд встановив наступне.

Згідно з ч.2 ст.4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Підпунктами 42 пункту 4 вищевказаного Положення, передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.

Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи.

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. До повноважень ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області належить подання позовів про конфіскацію земельних ділянок у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною третьою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 встановлено, що поняття "інтереси держави" є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає з посиланням на законодавство підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, керівник органу прокуратури у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Керівник органу прокуратури подає до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 924/349/18, від 03 травня 2022 року у справі № 932/2250/21, від 07 червня 2022 року у справі № 209/2263/21.

Оскільки ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, яке здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, самостійно не реалізувало процесуальне право на подання позову про конфіскацію земельних ділянок, то наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18.

У даній справі Могилів-Подільська окружна прокуратура, звертаючись до суду з позовом, належним чином обґрунтувала наявність підстав для представництва інтересів держави у суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України, зазначивши у чому полягає порушення інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, вказавши орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а також довівши нездійснення ГУ Держгеокадастром у Вінницькій області захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, що полягають у не зверненні до суду із відповідним позовом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги керівника Могилів - Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про припинення права власності на земельну ділянку, шляхом її конфіскації підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст.141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір в розмірі 3028 гривень 00 копійок, сплачений позивачем, слід стягнути на його користь з відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 19, 23, 76-89, 141, 258-268, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Могилів Подільської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом конфіскації, - задоволити.

Припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0137 площею 2,1317 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Бабчинецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області (раніше Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури (код за , МФО 820172, рахунок: UА0003988) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 (трьох тисяч двадцяти восьми) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Реквізити сторін:

Позивач: Могилів-Подільська окружна прокуратура, місцезнаходження: вул.Покровська,5, м.Могилів-Подільський, Вінницька область, .

Позивач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, місцезнаходження: вул.Келецька, 63, м.Вінниця, 21027, адреса електронної пошти: , .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка російської федерації, проживає по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

СУДДЯ: Л.П. ЦИМБАЛЮК