Справа №450/3443/17
пр № 6/464/127/24
У Х В А Л А

26 липня 2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Гелеш Т.І.,

за участю:

приватного виконавця Бурка А.М.,

представника стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон до виконання нею зобов`язань,

у с т а н о в и в:

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської облсті Бурка Арсен Мохаммед звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника Добринської ( ОСОБА_3 )

Дане подання приватний виконавець мотивує тим, що на його виконанні знаходиться виконавче провадження №75298957 з виконання виконавчого листа №450/3443/17, що виданий 15.05.2024 року Сихівським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1309929,60 грн. боргу, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 13099,60 грн. судового збору. Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавцем 13.06.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Будучи належним чином повідомленою про відкриття виконавчого провадження, про обов`язок виконати рішення суду та про обов`язки боржника, визначені ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржниця ОСОБА_5 приховує свої доходи, приховала інформацію про те, що вона володіє корпоративними правами (приховала належне їй майно), не надала інформацію та документи, необхідні для належної оцінки та опису корпоративних прав. Зважаючи на сукупність вказаних обставин та доказів, можна стверджувати, що боржниця має певні неофіційні доходи, володіє майном - корпоративними правами, має можливість частково чи повністю виконати рішення суду, проте приховує наявні у неї доходи та майно, що свідчить про її ухилення від виконання рішення суду. Враховуючи вищенаведене, просить суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язань, що покладені на неї рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23.10.2023 року у справі № 450/3443/17.

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Бурка А.М. в судовому засіданні подання підтримав, просить його задовольнити.

Представник стягувача в судовому засіданні подання підтримав, просить його задовольнити з метою захисту прав його довірителя у виконавчому провадженні.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку, що підстави для задоволення подання відсутні, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Бурка Арсена Мохаммеда знаходиться виконавче провадження № 75298957 з виконання виконавчого листа №450/3443/17, що виданий 15.05.2024 року Сихівським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1309929,60 грн. боргу, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 13099,60 грн. судового збору.

Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавцем 13.06.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, за період з 13.06.2024 по 25.07.2024 (день звернення до суду) приватним виконавцем вчинялись виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №450/3443/17, що виданий 15.05.2024 року Сихівським районним судом м.Львова, зокрема, здійснювались заходи щодо розшуку майна боржника (надіслано запити до відповідних реєстраційних органів, отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), накладено арешт на грошові кошти та все майно, що належить боржнику.

Приватний виконавець, звертаючись до суду із даною заявою, просив тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , посилаючись на те, що рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вжив заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Відповідно до статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Такі права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За змістом пункту 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, виконавець зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення частини другої статті 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п.1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.

Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Зазначеною статтею не передбачено здійснення таких дій як встановлення тимчасового обмеження судом права виїзду громадянина за межі України.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Враховуючи вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», приватним виконавцем не надано всі необхідні докази, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язання, а також не вбачається наявності обґрунтованого припущення, що вирішення питання про заборону боржникові виїзду за кордон сприятиме виконанню зобов`язання, у зв`язку з чим, подання є необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та положеннями Закону України «Про виконавче провадження», слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Судом встановлено, що приватним виконавцем дійсно відкрито виконавче провадження і здійснено певні дії по виконанню даного виконавчого провадження.

Проте, сам факт відкриття виконавчого провадження, при відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника, з поданням про що звернувся приватний виконавець.

Як убачається із змісту подання, приватним виконавцем не наведено обґрунтованих доводів, що вказували б на неправомірні дії чи бездіяльність боржника, які могли б свідчити про його ухилення від виконання рішення суду.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що на виклик приватного виконавця боржник заявлялася на прийом в офіс приватного виконавця, боржницею надано приватному виконавцю декларацію про майно і доходи боржника, приватним виконавцем здійснено виходи за місцем фактичного проживання боржника тощо, що свідчить про певні дії боржниці, спрямовані на співпрацю з приватним виконавцем щодо виконання рішення суду.

Неповідомлення боржницею про наявність у неї корпоративних прав, не позбавляє приватного виконавця виявити та арештувати наявні корпоративні права.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що приватний виконавець лише вказав про факт невиконаних у виконавчому провадженні зобов`язань у ОСОБА_2 та про те, що вжиті у ході здійснення виконавчого провадження заходи не призвели до фактичного виконання обов`язків боржником, що саме по собі не є самостійною підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», яким регулюється порядок та випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, суд не знаходить підстав для задоволення подання.

Керуючись ст.ст.258-261,268,441 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві виїзду за кордон до виконання нею зобов`язань відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів згідно з вимогами ст.ст.351-356 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 липня 2024 року.

Суддя Г.О. Шашуріна