УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року суддя Херсонського міського суду Херсонської області Скрипнік Л.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Твердохлеб Олена Валеріївна про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н ОВ И В:

19.07.2024 року до канцелярії надійшла заява ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Твердохлеб О.В., подана до подання позовної заяви, якою заявник просить суд: «зобов`язати приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав Валентину Геронтіївну на час розгляду справи в суді не видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітами спадкоємцям».

Заява вмотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з певного нерухомого та рухомого майна, перелік якого заявник викладає в заяві. Єдиною спадкоємицею першої черги спадкування за Законом після смерті ОСОБА_2 є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 . 16.04.2024 року, у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сперчуна О.О. ОСОБА_1 було складено заяву про прийняття спадщини. Вказану заяву в цей же день відправлено кур`єром Нової пошти до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. в якої на момент звернення була вже відкрита спадкова справа 13/2024 після померлого ОСОБА_2 .. Зі слів нотаріуса стало відомо, що ОСОБА_2 за час життя склав заповіти на інших осіб, однак коли, на кого та що саме та кому заповів у наданні такої інформації нотаріус відмовила. 17.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. про зупинення видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітами, бо заповіти в будь-якому випадку будуть оскаржені в судовому порядку у зв`язку із тим, що складені вони були ОСОБА_2 під впливом сильнодіючих психотропних препаратів та морфію, під час лікування останнього та будучи прикутим до ліжка. Крім цього, було заявлено про надання можливості представнику позивачки за довіреністю ОСОБА_3 ознайомитися зі спадковою справою з метою визначення кола відповідачів та предмету спору. 18.06.2024 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. письмово повідомила, що при зверненні представника ОСОБА_1 за довіреністю для оформлення спадщини, при наявності підстав для відмови у видачі на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, буде винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії. Після чого представником ОСОБА_1 було подано заяву від імені та в інтересах ОСОБА_1 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. № 437/02-14 від 29.06.2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та повідомлено, що на день смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, перелік якого наведено, яку згідно заповіту, посвідченому 01 листопада 2023 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. за реєстровим № 1482 , спадкодавець заповідав ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не погоджується з тим, що її батько ОСОБА_2 за власною волею та бажанням, без примусу, без впливу психотропних речовин та наркотичних засобів під час лікування онкологічного захворювання, та відповідно до норм цивільного законодавства склав вищевказані заповіти, тому вважає, що вони мають бути визнані судом недійсними. Єдине, що відомо, що спадкоємцями за заповітом є : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а чи всі вони громадяни України та чи всі вони зареєстровані у м. Херсоні не відомо.

Звертають увагу суду на те, що вказана інформаціє є лише в спадковій справі 13/2024 після померлого ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., яка має бути витребувана судом до подання позовної заяви до суду як забезпечення доказів та позову, а видача свідоцтва на право на спадщину за заповітом має бути призупинена до розгляду справи по суті, як забезпечення позову.

Вказане і стало підставою для звернення до суду з заявою про забезпечення позову, при чому саме шляхом зупинення видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Окрім того, розглядувана заява, яка названа заявником як «заява про забезпечення доказів», також , як зазначалось вище, містить вимогу наступного характеру: «витребувати у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. (73028, м. Херсон , вул. І.Кулика 124 ІНФОРМАЦІЯ_5) докази - копію спадкової справи 13/2024 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 », тобто, як зазначає заявник, вимогу про витребування доказів.

Розглядаючи заяву з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції ). Поняття законність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах Антріш проти Франції та Кушоглу проти Болгарії ).

Про необхідність досягнення справедливого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції ). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства ).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17)

В той же час приписами п.п. 4.13 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції від 08.08.2023 року), встановлено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Таким чином, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено позасудовий спосіб недопущення порушення та ефективний захист прав позивача в частині недопущення видачі свідоцтв про право на спадщину, яка відкрилась після померлого спадкодавця , у тому числі на ім`я відповідача , до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Тобто, суд наголошує, що за наявності спору щодо спадкового майна спадкодавця, Нотаріус зупиняє нотаріальні дії з видачі свідоцтв про право на спадщину будь-кому до вирішення цивільного спору у суді.

Отже, посилання заявника на те, що існує загроза отримання свідоцтва про права на спадщину за заповітом не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а таке твердження є лише припущеннями заявника.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Що ж стосується викладеної у заяві вимоги наступного характеру: « «витребувати у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. (73028, м. Херсон , вул. І.Кулика 124 ІНФОРМАЦІЯ_5) докази - копію спадкової справи 13/2024 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 » яка, як зазначає заявник, є вимогою про забезпечення доказів по справі суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд, за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

За приписами частини 2 статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Тобто виходячи із конструкції викладення відповідних Законодавчих норм, витребування доказів може бути застосовано судом лише у разі якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Проте, жодних із викладених у законі підстав у заяві не зазначається, а щодо вказівки у заяві як обґрунтування клопотання про «витребування відповідних доказів» про те, що позивач не може визначитися із колом відповідачів по справі, не дивлячись при цьому на те, що у доданому до заяви проекті підготовленого позову вказано трьох відповідачів, то суд зауважує про те, що відповідні процесуальні дії мають бути вчинені саме в ході підготовчого судового засідання, як на те вказують положення п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України (завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу).

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 189, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Твердохлеб Олена Валеріївна про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Херсонський міський суд Херсонської області протягом 15-днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна текст ухвали виготовлено 22.07.2024 р.

Суддя: Л.А. Скрипнік