ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Київ

Справа № 752/3337/22

Провадження № 22-ц/824/3162/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивований тим, що 23 лютого 2021 року між ОСОБА_1 і Товариством

з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (далі - ТОВ «Маніфою») укладено договір позики № 1769839, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти

в сумі 12 000,00 грн шляхом перерахування коштів на банківську карту позичальника, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінету на сайті кредитодавця.

Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором.

Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з веденням коду підтвердженням, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому ТОВ «Маніфою» було перераховано кошти у розмірі 12 000,00 грн, що підтверджується квитанцією та довідкою.

Позивач вказував, що ТОВ «Маніфою» належним чином виконало свої зобов`язання за договором позики, надало позичальнику грошові кошти на загальну суму 12 000,00 грн. Строк надання грошових коштів за договором позики наступив, але відповідачка не виконує свої зобов`язання, позику не повертає та не сплачує проценти за користування коштами.

13 жовтня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 13/10-2021, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги від боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики від 23 лютого 2021 року № 1769839, який укладено між ТОВ «Маніфою» і ОСОБА_1 , сума заборгованості за яким, станом на

19 січня 2022 року становить 72 821,71 грн, з яких: 12 000,00 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 25 104,00 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 35 280,00 грн - заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 437,71 грн - інфляційні втрати.

ТОВ «Вердикт Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 23 лютого 2021 року № 1769839 в розмірі

72 821,71 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Справу призначено до розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договором позики від 23 лютого 2021 року № 1769839 у розмірі 72 821,71 грн, з яких:

12 000,00 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 25 104,00 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 35 280,00 грн - заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 437,71 грн - інфляційні втрати, витрати по сплаті судового збору в сумі

2 481,00 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони уклали договір позики, за яким отримана відповідачкою сума коштів

у позику не повернена у визначений сторонами термін. При цьому відповідачка не довела належними доказами факту повернення нею позивачу суми позики, що свідчить про невиконання нею взятого на себе грошового зобов`язання з повернення позичених коштів, у зв`язку з чим є підстави для стягнення суми боргу за договором позики, заборгованості по процентам та інфляційних втрат.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, суд відповідно до статті 141 ЦПК України стягнув з відповідачки на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору та витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст заяви про заміну сторони виконавчого провадження

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі - ТОВ «Дебт Форс») звернулося до суду із заявою про заміну сторони стягувача його правонаступником, в якій просило замінити вибулого стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника - ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому листі № 752/3337/22, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, щодо виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року.

В обґрунтування заяви вказувало, що 09 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кампсіс Фінанс» (далі - ТОВ «Кампсіс Фінанс») було укладено договір № 09-03/23 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Кампсіс Фінанс», а ТОВ «Кампсіс Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за кредитним договором № 1769839.

12 травня 2023 року між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» було укладено договір № 12-05/23 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором № 1769839.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року замінено вибулого стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника - ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому листі № 752/3337/22, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, щодо виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі № 752/3337/22 за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1769839.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наданий позивач договір позики не містить підписів сторін договору. Позивач не надав доказів того, що відповідачка вчиняла дії щодо підписання договору позики саме в електронній формі. Наявні в матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскілки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору. Позивач не надав доказів відкриття відповідного кредитного рахунку на виконання умов договору та зарахування коштів на цей рахунок. Також вказує, що позивач нарахував відсотки вже після закінчення строку дії договору позики.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Листом Київського апеляційного суд увід 19 січня 2024 року витребувано

з Голосіївського районного суд ум. Києва матеріали справи № 752/3337/22.

05 лютого 2024 року матеріали справи № 752/3337/22 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року клопотання

ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року задоволено та поновлено його. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 березня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Позиція Київського апеляційного суду

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 23 лютого 2021 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Маніфою» укладено договір позики № 1769839, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 12 000,00 грн на строк до 25 березня 2021 року, зі сплатою 0,89550 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики (пункти 2.3.3, 2.3.4, 2.4.2 договору позики).

Згідно з пунктом 3.1.3 договору позики, у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною пунктом 2.4.4.

Відповідно до пункту 2.4.4 договору позики, базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою.

Згідно з пунктом 3.2.1 проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов?язань за цим договором у розмірі, визначеному пунктом 2.5 договору за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 2.5 договору позики, розмір процентів на прострочену позику, фіксований: 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою.

Строк дії договору позики сторони неодноразово продовжували, та остаточно встановили кінцеву дату повернення позики 23 червня 2021 року, що підтверджується додатковими угодами № 1, № 2, № 3 до договору позики від 23 лютого 2021 рок

№ 1769839 (а. с. 22-27).

Договір позики від 23 лютого 2021 року № 1769839 та додаткові угоди № 1, № 2,

№ 3 підписані електронним підписом одноразового ідентифікатора.

Встановлено, що позикодавець свої зобов`язання за договором та угодою виконав

в повному обсязі, а саме надав грошові кошти у розмірі встановленому договором.

13 жовтня 2021 р. між ТОВ «Маніфою» і ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 13/10-2021, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги від боржників за договорами позики,

у тому числі за договором позики від 23 лютого 2021 року № 1769839, що укладено між ТОВ «Маніфою» і ОСОБА_1 .

Згідно з даного позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем становить 72 821,71 грн, з яких: 12 000,00 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 25 104,00 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 35 280,00 грн - заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 437,71 грн - інфляційні втрати.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або

в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений

у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах

(у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або

є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений

у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня

2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18,

від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 та від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як

у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми(частина перша статті 1047 ЦК України).

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав

і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти)

у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції

в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається з матеріалів справи, договір позики від 23 лютого 2021 року

№ 1769839 підписано шляхом накладення електронного цифрового підпису позичальника.

У пункті 8.1 договору позики сторони узгодили, що усі електронні документи, підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором, мають таку ж юридичну силу, як і власноруч підписані документи в паперовій формі та породжують права

і обов?язки сторін.

Отже, між сторонами було укладено договір, який оформлений сторонами

в електронній формі з використанням електронного підпису.

З огляду на викладене є безпідставними аргументи сторони відповідача про те, що договір позики від 23 лютого 2021 року № 1769839 не містить підписів сторін.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17

і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року

у справі № 464/3790/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що між позивачем і відповідачкою укладено письмовий договір позики, згідно з яким відповідачка отримала від позивача суму позики у розмірі

12 000,00 грн, однак одержаних у позику коштів не повернула, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу в розмірі 12 000,00 грн, 25 104,00 грн - заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги; 35 280,00 грн - заборгованості за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) і 437,71 грн - інфляційних втрат, адже доказів не підписання нею цього договору або неотримання позики за цим договором відповідачка не надала.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув нараховані проценти за договором поза межами строку його дії є безпідставними, оскільки умовами договору позики сторони визначили право позикодавця нараховувати проценти на суму позики у випадку неналежного виконання зобов?язань за кожен день прострочення.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року - без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року - без змін, розподіл судових витрат Київський апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна