Справа № 161/8750/22
Провадження № 2/161/1256/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Октисюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Лавренчука О.В., з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.02.2007 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» ( в подальшому змінено на АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № 168/с, згідно якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит в розмірі 55 000 доларів США терміном до 11.02.2019. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною та призначено її опікуном ОСОБА_1 . В межах справи про визнання недієздатною було призначено судово-психіатричну експертизу, з висновку якої від 11.05.2017 вбачається, що ОСОБА_2 з 2002 року страждає на шизоафективний психоз змішаного типу з частими загостреннями та помірно вираженим особистісним дефектом. Вважає, що станом на дату укладення кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними маючи на той момент хронічне психічне захворювання.

Просить суд визнати недійсним кредитний договір № 168/с від 12 лютого 2007 року, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

15 серпня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує на безпідставність позовних вимог та просить в позові відмовити.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2023 року по справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2023 року провадження по справі поновлено, призначено підготовче засідання.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в клопотанні вказує, що не має змоги бути присутнім в судовому засіданні у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Так, частиною першою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце його засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження (частина друга статті 223 ЦПК).

Водночас у разі, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд вправі розглянути справу за відсутності такого учасника справи у випадку повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє (пункти 2, 3 частини третьої статті 223 ЦПК України).

З врахуванням викладеного, зважаючи на ту обставину, що справа тривалий час перебуває в провадженні, представником позивача неодноразово заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи з аналогічних підстав, а неявка в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розглянути дану справу за відсутності представника позивача.

Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позову.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено її опікуном ОСОБА_1 .

Також встановлено, що 12.02.2007 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» ( в подальшому змінено на АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № 168/с, згідно якого ОСОБА_2 тримала кредит в розмірі 55 000 доларів США терміном до 11.02.2019, який просить визнати недійсним позивач, вказуючи, що укладаючи такий договір ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Одним з різновидів договорів є кредитний договір, вимоги до якого передбачені Главою 71 Параграфу 2 Розділу ІІІ ЦК України.

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 5 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, повинна бути існувати саме станом на момент вчинення оспорюваного правочину.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Також, у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи.

Крім того, суд зазначає, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний сан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, предмет спору в цій справі, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що в цій справі підлягає встановленню психічний стан ОСОБА_2 , а саме факт абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного кредитного договору № 168/с від 12.02.2007, а у відповідності до положень ст. 105 ЦПК України, передбачено обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи з приводу психічного стану особи, судом під час розгляду справи ухвалою суду від 21 лютого 2023 року по справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу.

За наслідком проведення вказаної експертизи, експертами Волинської філфї судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України» 28.06.2023 було надано висновок судово-психіатричного експерта №206, відповідно до якого встановлено, що станом на 12 лютого 2007 року ОСОБА_2 страждала на психічний розлад в формі шизоафективного розладу змішаного типу в стані ремісії 9 без особливих проявів), в період укладення кредитного договору 12 лютого 2007 року ОСОБА_2 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними та передбачати їх наслудки.

Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України належить до засобів доказування, а також у відповідності до положень ч.1 ст.102 ЦПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Крім того, в судовому засіданні з метою роз`яснення висновку судово-психіатричного експерта №206 за клопотанням представника позивача було заслухано експертів Вахно С.О. та ОСОБА_3 , які пояснили, що діагноз, яки був поставлений ОСОБА_2 станом на лютий 2007 року не підтверджує того, що вона не усвідомлювала своїх дій та не була здатна керувати ними, ОСОБА_2 хворіла декілька років до лютого 2007 року і діагноз, який був встановлений станом на 2007 рік не призводить до втрати розуміння власних дій.

Отже, судово-психіатрична експертиза не підтвердила психічний стан ОСОБА_2 в момент вчинення спірних правочинів, який би призводив до не усвідомлення нею значення своїх дій та (або) не можливість керування ними, як то передбачають положення частини 1 статті 225 ЦК України.

Інших належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй сукупності давали б змогу дійти висновку про наявність у момент вчинення спірного договору у ОСОБА_2 стану не усвідомлення значення своїх дій та (або) не можливості керування ними, суду не надано.

Отже, обставини, з якими частина 1 статті 225 ЦК України пов`язує визнання недійсним правочину, не доведені.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справизазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 26 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк