ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1263/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/1474/24 Категорія: на ухвалу ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС»;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвоката Бочарова Олександра Михайловича;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бочарова Олександра Михайловича на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

16.04.2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 19.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали суду для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 16.05.2024 року продовжено строк на усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 19.04.2024 року ще на десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Бочаров О.М. подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2024 року у справі № 695/1474/24 про повернення позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права щодо сплати судового збору. Вказує, що позивач є споживачем фінансових послуг, а спірний виконавчий напис вчинений на підставі кредитного договору, тому, як визначив Верховний Суд при поданні позову про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, підлягає застосуванню положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказує, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначив сторін та учасників справи. Скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16 (провадження № 14-57цс18), Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-412св19) та зазначає, що оскільки позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню стосується кредитних правовідносин, то підлягає застосуванню положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вимогам закону не відповідає, оскільки судом допущено порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали.

При розгляді справи судом встановлено, що 16.04.2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Згідно положень частини1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і177цього Кодексу (форма та зміст позовної заяви та документи, що до неї додаються), протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 19.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали суду для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Частиною 3 статті 185 ЦПК України встановлено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

16.05.2024 року на адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 згідно якої вбачається, що останній не згоден з ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху, вказав, що строк на виконання ухвали суду закінчився, а тому просив повернути позовну заяву.

Ухвалою суду від 16.05.2024 року продовжено строк на усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 19.04.2024 року ще на десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що копії ухвал суду про залишення позовної заяви без руху від 19.04.2024 року та про продовження строку на усунення недоліків від 16.05.2024 року було надіслано на електронну адресу представника позивача адвоката Бочарова О.М. та згідно з наявними у матеріалах довідками про доставку електронного листа доставлено до його електронної скриньки 19.04.2024 року та 16.05.2024 року, відповідно.

20 червня 2024 року від представника позивача адвоката Бочарова О.М. надійшла заява про повернення позовної заяви у зв`язку з неусуненням недоліків та для подальшого її оскарження в апеляційному порядку.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у зазначених в ухвалах від 19.04.2024 року та 16.05.2024 року строк, позивачем не було усунуто недоліки, визначені ухвалами суду.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що від представника позивача надійшла до суду заява про відкликання позовної заяви, пославшись на п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, з чим не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з поданої представником позивача адвокатом Бочаровим О.М. заяви від 15.05.2024 року (а.с.58) та від 20.06.2024 року (а.с.64) останній був не згідний з ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху, зазначав у заявах, що строк на усунення недоліків закінчився, а тому фактично просив повернути позовну заяву з підстав невиконання ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається якщо до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви.

Як вбачається з поданих до суду представником позивача адвокатом Бочаровим О.М. заяв від 15.05.2024 року (а.с.58) та від 20.06.2024 року (а.с.64), останнім не зазначається про врегулювання спору чи конкретно про відкликання позовної заяви. При цьому, представником позивача адвокатом Бочаровим О.М. не міститься посилань на п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції повертаючи позовну заяву повинен був керуватися ч. 3 ст. 185 ЦПК України, яка передбачає, що уразі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

На вищезазначені обставини суд першої інстанції не звернув, не надав належної правової оцінки поданим представником позивача адвокатом Бочаровим О.М. заявам від 15.05.2024 року (а.с.58) та від 20.06.2024 року (а.с.64) у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про застосування норми п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, що призвело до порушення норм процесуального права.

Разом з тим, залишаючи позовну заяву ОСОБА_4 без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не сплачено судовий збір за подачу позовної заяви, з урахуванням того, що в позовній заяви позивач вказав, що він звільняється від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на постанову Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (№ 643/2870/18), від 19.10.2022 року (№ 743/1481/21). Водночас, суд зазначив, що позивачем не додано клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , викладене окремим документом в якому було б зазначене яким чином рішення суду у справі за даним позовом може вплинути на їх права та обов`язки.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

За змістом ч. 2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження, окремого провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі Перелік).

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19), Верховний Суд дійшов таких висновків.

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини, що виникли із кредитного договору, предметом спору є вчинення нотаріусом дій у сфері безспірної юрисдикції, матеріали справи не містять доказів, що позивачем був укладений договір не споживчого кредитування, а відтак суд першої інстанції зробив передчасний висновок, що правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, у даній справі ОСОБА_2 як споживач, що звернулася до суду з позовом про захист своїх прав, звільнена від сплати судового збору як за подання позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг).

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначаючи у позовній заяві третіх осіб, позивачу необхідно було подати окреме клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , виходячи з наступного.

Cторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 175 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач подаючи позовну заяву відразу ж вказав відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України сторін та учасників справи, а тому окреме клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб не є необхідним.

Згідно ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Таким чином питання, що стосується викладу обставин справи, з`ясування предмету позову (що конкретно вимагає позивач) та підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), змісту вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), подання доказів, їх належність та допустимість, залучення до розгляду справи сторін та третіх осіб суд може вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.

Суд першої інстанції не врахував наведеного і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_2 позовної заяви у зв`язку з невиконанням ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 19.04.2024 року. Тобто суд порушив вищезазначені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з допущеними судом першої інстанції порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про прийняття позовної заяви, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бочарова Олександра Михайловича задовольнити.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року скасувати.

Матеріали цивільної справи № 695/1474/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню у відповідності до статті 389 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає.

Судді