КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3572/23 Головуючий у І інстанції Котлярова І.Ю.
Провадження №22-ц/824/9961/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, ОСОБА_1 , Баришівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування усиновлення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року адвокат Войнаренко Л.Ф., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою про скасування усиновлення.

В обґрунтування позовних вимоги зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , про що виконавчим комітетом Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області 14.07.2011 року складено актовий запис про народження № 7.

Батьками ОСОБА_13 згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18.09.2014 року з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син, ОСОБА_7 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23.01.2017 року ОСОБА_4 позбавлений батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Маючи намір скласти міцну сім`ю та за проханням ОСОБА_1 , позивач погодився усиновити її дочку - ОСОБА_8 .

Рішенням Вишгородського району Київської області від 20.04.2018 року оголошено ОСОБА_2 усиновлювачем та визначено вважати його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зобов`язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області внести зміни до актового запису №7 про народження дитини ОСОБА_3 , виданий 19 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції Київської області, а саме: змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 », змінити по-батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 », ім`я, дату народження та місце народження дитини залишено без змін.

Після усиновлення позивачем ОСОБА_13 виявилось, що ОСОБА_1 не мала наміру продовжувати шлюбні відносини з позивачем, між ними стали виникати постійні сварки, крім того відносини з усиновленою, ОСОБА_13, також не склались, постійно відбувались суперечки, які переростали у конфлікти.

Через погані відносини та непорозуміння вони не спілкуються, оскільки рідко бачяться через взаємне небажання та неприязнь.

ОСОБА_13 не вважає ОСОБА_2 батьком, а він не вважає її своєю донькою. ОСОБА_13 продовжує спілкуватись зі своїм біологічним батьком, який до цього часу матеріально її забезпечує. ОСОБА_2 не бажає бачити ні колишню дружину, ні її дочку, з якими склалися неприязні стосунки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Між позивачем та ОСОБА_13 відсутні будь-які відносини батька та дитини. Позивач не може виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки неповнолітня ОСОБА_13 уникає будь-яких спілкувань з ним, налагодити відповідні відносини неможливо. Тривале (більше двох років) спільне не проживання з дитиною та інші обставини засвідчують невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини та усиновлювача. Позивач вважає, що розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , роздільне проживання з усиновленою, неможливість виконання ним своїх батьківських обов`язків, щодо прийняття участі у її фізичному, інтелектуальному і моральному вихованні, нести відповідальність за її поведінку, а отже подальше виконання, обов`язків як усиновлювача є неможливим та недоцільним. Позивач вказує, що дані обставини суперечать інтересам дитини, відповідно до пунктів 1,3 частини 1 статті 238 СК України, що змусило його звернутися до суду з даним позовом про скасування усиновлення.

На підставі викладеного представник позивача просила суд скасувати усиновлення ОСОБА_2 - ОСОБА_13 (до усиновлення ІНФОРМАЦІЯ_9 ), встановленого рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20.04.2018 року у справі № 363/575/18; зобов`язати Баришівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 7 про народження дитини ОСОБА_3 , виданий 19 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції Київської області, шляхом поновлення відомостей, записаних до усиновлення дитини та виключення з актового запису відомостей про усиновлювача, а саме: змінивши записи про батька дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 », змінити по-батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 ».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Войнаренко Людмила Федорівна до Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, ОСОБА_1 , Баришівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування усиновлення- задоволено. Скасовано усиновлення ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її усиновителем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановленого за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2018 року. Внесено зміни до актового запису № 7 про народження дитини ОСОБА_3 , виданий 19 квітня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області, шляхом поновлення відомостей, записаних до усиновлення дитини та виключення з актового запису відомостей про усиновлювача, а саме: змінено записи про батька дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 » та по-батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 ».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернулась відповідач ОСОБА_1 , яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Навівши формально в оскаржуваному рішенні норми, що регулюють спірні відносини, а саме ст.ст. 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.207 та 238 СК України, ст.ст. 3 та 5 Конвенції про права дитини, а також ст. 15 Європейської Конвенції про усиновлення дітей, суд першої інстанції не врахував їх, а ухвалив рішення, яке повністю протирічить вказаним нормам права.

Суду позивачем не надано, а судом не досліджено жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог.

В обґрунтування оскаржуваного рішення судом першої інстанції покладено пояснення позивача та висновок органу опіки та піклування, складений на підставі пояснень позивача.

В той же час, пояснення відповідача, викладені у відзиві, у запереченні та оголошені в судовому засіданні, про те, що дочка не пам`ятала свого біологічного батька і все своє життя вважає своїм батьком позивача і навіть після того, коли він перед самим розірванням шлюбу посеред ночі розбудив дочку і сказав, що він її усиновив, вона і дальше вважає його своїм батьком і бажає з ним спілкуватись, але він уникає спілкування з нею, суд не врахував під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Висновки суду про те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 малолітня дитина з усиновлювачем не спілкується, а отже її сімейне виховання не забезпечується, що дитина уникає будь-якого спілкування з ним, налагодити відповідні відносини не можливо, дитина не вважає його батьком, а він не вважає її донькою, не відповідають дійсності та спростовуються поясненнями ОСОБА_13, яка вказала в судовому засіданні, що вона бажає спілкуватись з ОСОБА_2 і вони спілкувались з ним навіть по телефону в 2022 році, коли вони з братом та мамою під час війни знаходились в Німеччині. Але після того, як вони повернулись в Україну, батько перестав з нею спілкуватись, не пускав в їхню квартиру, через що вони всі троє проживали в маминих знайомих певний період часу. Коли вони повернулись в свою квартиру, батько став проживати в іншому місці та продовжував уникати спілкуватись з нею, хоча вона бажала та бажає спілкуватись з ним та вважає його своїм батьком.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що висновок Органу опіки та піклування про доцільність скасування усиновлення ОСОБА_2 малолітньої дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є необґрунтованим, одностороннім, а інформація, викладена в ньому, є недостовірною.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЩІК України, не враховував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність наведених відповідачем доводів, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Войнаренко Л.Ф. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи, наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_1 та представник Служби у справах дітей та сім'ї Вишгородської міської ради у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до положень процесуального законодавства. Начальник Служби у справах дітей та сім'ї Вишгородської міської ради М. Алахвердієва направила на адресу Київського апеляційного суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника Служби.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини у справі.

10 жовтня 2014 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_5 , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1633 від 10.10.2014 року.У зв`язку із укладанням шлюбу прізвище дружини змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 ».

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в свідоцтві про народження дитини сторони записані батьками.

ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком дитини записаний ОСОБА_4 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення суду набрало законної сили 03.02.2017 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20.04.2018 року, яке набрало законної сили 22.05.2018 року заяву ОСОБА_2 про усиновлення дитини задоволено. Оголошено ОСОБА_2 усиновлювачем та записано його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зобов`язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області внести зміни до актового запису № 7 про народження дитини ОСОБА_3 , виданий 19 квітня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області, а саме: змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 »; змінити по-батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 »; ім`я, дату народження та місце народження дитини залишити без змін.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 4 від 22 червня 2023 року, 16.08.2018 року внесено зміни до актового запису у зв`язку з усиновленням.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10.10.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1633 розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу за позивачем залишено шлюбне прізвище - ОСОБА_1

Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність скасування усиновлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , малолітньої дитини, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19.10.2023 року № 496 орган опіки та піклування Вишгородської міської ради вважає за доцільне скасування усиновлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , малолітньої дитини, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 малолітня дитина з усиновлювачем не спілкується, а отже її сімейне виховання не забезпечується.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що скасування усиновлення ОСОБА_13 її усиновителем ОСОБА_2 буде доцільним та відповідатиме інтересам дитини, оскільки не забезпечує їй сімейного виховання. Також, суд вважав, що позивачем доведено і об`єктивно підтверджено факт того, що між ним і дитиною склалися, незалежно від його волі, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання ним своїх батьківських обов`язків, а тому позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не грунтуются на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до змісту статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Зазначені положення закріплені в статті 207 СК України.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України визначено виключений перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

У частині першій статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

В контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов'язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року № 3 усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

За змістом пункту 13 вказаної постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначав, що розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , роздільне проживання з усиновленою, неможливість виконання своїх батьківських обов'язків, приймати участь у її фізичному, інтелектуальному і моральному вихованні, нести відповідальність за її поведінку, унеможливлюють подальше виконання ним обов`язків усиновлювача.

Поряд із цим, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та усиновленою донькою склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання та виконання ним батьківських обов`язків як усиновлювачем поза його волею, тобто не довів наявності підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення.

Суд першої інстанції, зазначаючи про те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 малолітня дитина з усиновлювачем не спілкується, фактично взяв до уваги лише пояснення самого позивача, надані у судовому засіданні, який наполягав на скасуванні усиновлення, вказуючи, що дитина уникає будь-якого спілкування з ним, налагодити відповідні відносини не можливо, дитина не вважає його батьком.

Поряд із цим, суд першої інстанції не дав належної оцінки та безпідставно відхилив аргументи відповідача ОСОБА_1 про те, що саме позивач уникає зустрічі з дитиною та його доводи зводяться виключно до уникнення від сплати аліментів на утримання дитини.

Щодо пояснень, наданих суду першої інстанції ОСОБА_13 , яка заперечувала проти скасування усиновлення, однак зауважила, що з батьком ОСОБА_15 не спілкується, оскільки він намагався виселити її з матір`ю з квартири та між батьками наявний спір щодо майна, то вони свідчать про наявність конфлікту між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що, вочевидь, відображається на відносинах між дитиною та усиновлювачем.

Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем не може бути підставою для скасування усиновлення, оскільки разом з усиновленням позивач набув права та взяв на себе обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, в тому ж обсязі , який мають біологічні батьки щодо дітей. Розірвання шлюбу з матір'ю усиновленої дитини не звільняє позивача від виконання таких обов'язків.

Неможливість виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків незалежно від його волі у стосунках, які склалися між усиновлювачем та дитиною, позивач не довів і апеляційним судом не встановлено.

Надаючи оцінку наявному в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування про доцільність скасування усиновлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , малолітньої дитини, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частин 4, 5 статті 19 СК України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається Висновку про доцільність скасування усиновлення ОСОБА_2 малолітньої дитини, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням виконкому Вишгородської міської ради від 19.10.2023 р. №496, питання розглядалось на комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради в присутності матері дитини, ОСОБА_1 , та батька дитини, ОСОБА_2 .

Зі слів ОСОБА_2 , між ним та ОСОБА_13 відсутні будь-які відносини батька і дитини. ОСОБА_2 не може виконувати свої батьківські обов`язки, дитина уникає будь-якого спілкування з ним, налагодити відповідні відносини неможливо. Вважає, що тривале (понад два роки) спільне не проживання з дитиною та інші обставини засвідчують невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини та усиновлювача. Зазначив, що ОСОБА_13 не вважає його своїм батьком, а він не вважає її своєю донькою. Також повідомив, що ОСОБА_13 знає свого біологічного батька, ОСОБА_4 , та спілкується з ним. Повідомив, що через неприязні стосунки не хоче бачити ОСОБА_13.

ОСОБА_1 заперечувала щодо скасування усиновлення, повідомила, що ОСОБА_13 вважає ОСОБА_2 своїм батьком. Також повідомила, що діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 і ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розлучення залишились проживати з матір'ю. ОСОБА_2 , як батько дітей, зовсім не виконує батьківських обов'язків, не цікавиться дітьми, станом їхнього здоров'я та їхніми інтересами. Батько не бере участі у повсякденному, побутовому та суспільному житті дітей. Діти позбавлені турботи та піклування, матеріального утримання батька та усиновлювача.

Враховуючи викладене, комісія встановила, що малолітня дитина з усиновлювачем не спілкується, отже її сімейне виховання не забезпечується. Натомість біологічний батько приймає участь у її вихованні, спілкується з нею. Усиновлювач не користується авторитетом у ОСОБА_13, між ним та дитиною склались стосунки, незалежно від волі усиновлювача, які роблять неможливим виконання батьківських обов'язків.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вказаним Висновком органу опіки та піклування, оскільки він є необґрунтованим та не відповідає інтересам дитини.

Так, Висновок про доцільність скасування усиновлення ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є формальним, складений без належної перевірки сімейних обставин, що склалися між усиновлювачем та малолітньою дитиною, без опитування самої дитини, та ґрунтується фактично на поясненнях самого ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, Висновок органу опіки та піклування не може бути взятий до уваги при вирішенні питання скасування усиновлення ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_13 .

Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 березня 2015 року у cправі "Zaiet vs Romania" зазначив, що поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням, і будь-які такі заходи повинні ґрунтуватися на досить значущих і вагомих причинах не тільки в інтересах дитини, але і по відношенню до правової визначеності. Анулювання усиновлення не може бути заходом, спрямованим проти усиновленої особи. Правові положення, які регулюють усиновлення, як правило, спрямовані, в першу чергу, на захист інтересів дітей.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК Українивизначено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

У справі, що переглядається, з пояснень, наданих сторонами, вбачається, що між батьком та дитиною склались напружені відносини, на погіршення яких вплинула в тому числі поведінка ОСОБА_2 . Отже, не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що стосунки, які склалися між позивачем та дитиною не залежали від волі усиновлювача.

За таких обставин суд першої інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 238 СК України, для скасування усиновлення, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, ОСОБА_1 , Баришівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування усиновлення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 липня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А