Справа № 462/4559/23 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/847/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ТзОВ «Автокат» - Кубрака О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Василюк Володимир Михайлович про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокат» звернулося з позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 10 вересня 2018 господарським судом Львівської області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Автокат» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування збитків та стягнення переплати.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12 травня 2022 року у справі №914/905/18 рішення Господарського суду Львівської області від 10 вересня 2018 скасовано, позов ТзОВ «Автокат» про відшкодування збитків та стягнення переплати задоволено частково.

15 вересня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. відкрито виконавчі провадження, які були зведені у виконавче провадження №70908083.

Проте, після відкриття 22 травня 2018 року господарським судом Львівської області відносно ОСОБА_3 судового провадження у справі №914/905/18 за позовом ТзОВ «Автокат» про відшкодування збитків та стягнення переплати, 04 червня 2018 року ОСОБА_3 з метою уникнення стягнення з нього грошових коштів, продав квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , дружині ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. за №799.

Крім того, адреса проживання та реєстрації ОСОБА_3 не змінилась, він і надалі проживає у вищевказаній проданій дружині квартирі, що свідчить про умисне та цілеспрямоване ухилення боржника від виконання рішення суду про стягнення в порядку регресу збитків на суму 420 807,00 грн.

Після винесення судових рішень, набрання ними чинності, відкриття виконавчих проваджень, боржником не здійснено жодної оплати заборгованості.

Іншого нерухомого майна у власності боржника не має. Натомість, відповідачем вчинено дії для ухилення від виконання рішення суду, шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 2018 року. При укладенні даного договору мала місце лише імітація правочину, договір укладався з відсутністю наміру створити ті правові наслідки, які задекларовані у ньому, адже відповідач умисно вчинив погіршення свого матеріального становища, відчуживши належне йому майно з метою уникнення відповідальності перед кредитором та невиконання обов`язків за рішенням суду у справі №914/905/18.

Позивач вважав, що договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , перебуваючи у змові, та маючи спільний умисел, уклали даний договір з єдиною метою приховати нерухоме майно ОСОБА_3 з метою уникнення та ухилення ним від виконання своїх обов`язків за рішенням суду.

З врахуванням зазначених обставин позивач - ТзОВ «Автокат» просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 червня 2018р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В. М. за №799, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом поновлення становища, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 2018 року, припинити право власності ОСОБА_1 та поновити право власності за ОСОБА_3 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №41417668 від 04 червня 2018 року, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Василюка В. М. за ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 29,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та стягнути судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 04 червня 2018 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком Володимиром Михайловичем, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №799.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, за ОСОБА_1 , проведену відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2018.

Поновлено право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКАТ» по 18355,00 грн судових витрат з кожного, які складаються з: 6710,00 грн судовий збір та 30000,00 грн витрат на правову допомогу.

У решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що на момент придбання спірної квартири відповідачі не перебували у шлюбі та не вели спільний побут. Окрім того, місце реєстрації особи не завжди співпадає із місцем її постійного проживання.

Стверджує, що покликання позивача на те, що спірна квартира була придбана колишньою дружиною боржника, на вказує на добросовісність ОСОБА_1 , а тому доказів того, що ОСОБА_1 не є добросовісним власником придбаної квартири, позивач не навів.

Вказує, що спірна квартира була продана за ринковою ціною, про що вказано у самому договорі купівлі-продажу.

Крім того, у договорі купівлі- продажу (п. 3) вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 171 000 (сто сімдесят одна тисяча) гривень 00 копійок, які Покупець оплатив Продавцю до підписання цього договору в повній сумі. Зазначена ціна відповідає волевиявленню Продавця та Покупця, є остаточною її змінам після укладення цього договору не підлягає.

Вважає, що добросовісність відповідача та дійсність договору купівлі-продажу підтверджує також п. 3 договору купівлі-продажу, відповідно до якого покупець оплатила вартість квартири у повному розмірі до нотаріального посвідчення спірного договору.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судові засідання які призначалися на 20 червня 2024 року та 11 липня 2024 року відповідачі та їхній представник адвокат Посікіра Р.Р. не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Автокат» - Кубрака О.О., щодо заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно постанови Західного апеляційного господарського суду від 12 травня 2022 року скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 10 вересня 2018 року у справі №914/905/18 та додаткове рішення від 04 жовтня 2018 року.

Прийнято нове рішення, яким задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення в порядку регресу збитків на суму 420 807,00 грн.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» в порядку регресу збитки на суму 420 807,00 грн.

Відмовлено в решті позовних вимог про стягнення 14 066,64 грн - залишкової суми, яка стягнута за рішенням суду в справі №910/14398/16, 43 469,37 грн - виконавчого збору згідно виконавчого провадження №55543180, 21 461,17 грн - судового збору за подання апеляційних скарг та касаційної скарги по справі №910/14398/16, 166 378,38 грн - витрат на правову допомогу по забезпеченню захисту по справі №910/14398/16.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» 6 312,11 грн - судового збору за подання позовної заяви.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 1 418,24 грн - витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» 9 468,15 грн - судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» 3966,88 грн - судових витрат пов`язаних з проведенням експертизи /а.с.14-21/.

Вказаною постановою встановлено, що між ТОВ «Автокат» (експедитор) та ТОВ «Карі Україна» (замовник) укладено договір на надання транспортно-експедиційних послуг №030614-АК від 03 червня 2014 року, за умовами якого експедитор зобов`язується організовувати за заявками доставку автомобільним транспортом ввірених йому замовником вантажів у пункти призначення та видачу вантажів уповноваженій на отримання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник зобов`язується сплатити за здійснене перевезення встановлену провізну плату.

На виконання вищезазначеного договору позивач у справі запропонував ФОП ОСОБА_3 здійснити перевезення по маршруту Олександрія-Кіровоград-Кременчук-Мартусівка відповідно до заявки, що розміщена ТОВ «Карі Україна» на площадці електронних торгів Cislink.

За умовами укладеного між ТОВ «Автокат» та ФОП ОСОБА_3 договору №1102-ЕД від 02 березня 2016 року передбачено умови перевезення та додаткові умови (такі як: нагляд за розміщенням вантажу в кузові автомобіля для виключення перевантаження по осях, контроль за розташуванням більш цінного вантажу ближче до кабіни водія, повідомлення експедитора про розвантаження товару в телефонному режимі), а тому між сторонами виникли договірні зобов`язання з перевезення.

04 березня 2016 при прийманні вантажу на складі вантажоодержувача ТОВ «Карі Україна» у пункті розвантаження за адресою: Бориспільський р-н., с. Мартусівка, вул.Мойсеєва, 72, комісією було виявлено нестачу 28 коробів та пошкодження 4 коробів із індивідуальними штрих-кодами.

Відповідно до розрахунку збитку від пошкодженого та втраченого товару затвердженого актом №UATT00112633 від 04 березня 2016р та наявними у матеріалах справи рахунками фактури й накладними розмір таких збитків становить 420 807,00 грн.

У серпні 2016 року ТОВ «Карі Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення із ТОВ «Автокат» збитків в розмірі 420 807,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 липня 2017р позов задоволено. Стягнуто із ТОВ «Автокат» на користь ТОВ «Карі Україна» відшкодування збитків в сумі 420 807,00 грн.

Отже, на підставі судового рішення у справі №910/14398/16 ТОВ «Карі Україна» стягнуло з ТОВ «Автокат» завдані збитки в розмірі 420 807,00 грн.

Ці збитки повністю сплачені ТОВ «Автокат» у порядку примусового виконання рішення суду відповідно до платіжного доручення №104048АXV9 від 04 квітня 2018 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, вже станом на день ухвалення рішення Господарського суду міста Києва від 24 липня 2017 ОСОБА_3 , будучи третьою особою у справі, не міг не знати про виникнення у нього фінансових зобов`язань стосовно ТОВ «Автокат».

На виконання вищевказаної постанови Господарським судом Львівської області 18 серпня 2022 року видано судові накази №914/905/18, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. відкрито виконавчі провадження №69866053, №6986644, №69867093 та №69866561, які постановою ВП №69866053 об`єднано у зведене виконавче провадження №70908083 /а.с.22-26/.

Окрім цього, ухвалою Господарського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України у справі №914/905/18 - задоволено.

Тимчасово обмежено боржника - ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно зведеного виконавчого провадження ЗВП №70908083 /а.с.27-31/.

Судом також встановлено, що станом на день відкриття провадження Господарським судом Львівської області у справі №914/905/18 22 травня 2018 року /а.с.13/, ОСОБА_3 на праві власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2008р, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В., зареєстрованого в реєстрі за №1028 /а.с.35/.

04 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., зареєстрованого в реєстрі за №799 /а.с.165/.Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 31 жовтня 2023р встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 1989р, який на підставі рішення суду м. Кіровська Луганської області від 19 липня 1995 розірвано.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.93-95/.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 638/11094/20, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як фраудаторний, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника; пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, як на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), так і з посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, зокрема, статті 228, 234 ЦК України.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 171000 грн 00 коп, які покупець оплатив продавцю до підписання цього договору у повній сумі. Зазначена ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає.

Згідно із п. 4 цього ж договору продавець свідчить, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим особам, не заставлена, у податковій заставі та в спорі і під забороною не перебуває, не є пам`яткою архітектури, прав щодо неї у третіх осіб не має. Продавець також свідчить, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, яких продавець зобов`язаний утримувати.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

З врахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем, як стягувачем на його майно, як боржника, так як договір купівлі- продажу квартири укладений між колишнім подружжям, яке на день укладення спірного договору, так і на день звернення позивача до суду з даним позовом проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, спірний договір укладено 04 чернвя 2018, тобто після відкриття провадження Господарським судом Львівської області у справі №914/905/18 22 травня 2018 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення в порядку регресу збитків у розмірі 420807,00 грн.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції суд першої інстанції виснував, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна уклали сторони, які є колишнім подружжям та останні не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Дії ОСОБА_3 щодо укладення договору купівлі-продажу зі своєю колишньою дружиною були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань перед ТзОВ «Автокат» шляхом стягнення грошових коштів.

А тому заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 уклав оспорюваний правочин з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам стягувача.

Припинення права власності на спірне майно за договором купівлі-продажу не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Боржник ОСОБА_3 , уникаючи сплати боргу та відчужуючи належне йому майно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного зі своєю колишньою дружиною діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно стягувача, оскільки припинення права власності ОСОБА_3 на належне йому майно порушує майнові інтереси ТзОВ «Автокат». Такі дії боржника не можуть залишатись поза реакцією суду, оскільки такі хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №522/5850/19.

З урахуванням наведеного вище, враховуючи те, що відповідачами не надано будь-яких доказів на спростування викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо вимог про стягнення понесених судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає договір №01-12/05 про надання правової допомоги від 12 травня 2023 р, додатком №1 до договору №01-12/05 про надання правової допомоги від 12 травня 2023р, платіжну інструкцію №7073 від 06 червня 2023 на суму 50000,00 грн, призначення платежу: юридичні послуги (супровід) по договору №01-12/05 від 12 травня 2023р без ПДВ, акт надання послуг №01-25/01 від 25 січня 2024 та звіт про надання правової допомоги згідно з договором №01-12/05 про надання правової допомоги від 12 травня 2023р.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2023 № 910/7032/17).

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

При визначенні суми відшкодування на правничу допомогу суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і обґрунтовано зменшив такі витрати з 50000 грн до 30000 гривень.

В суді апеляційної інстанції представник позивача подав заяву про стягнення з відповідачів 30000 гривень судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Виходячи із вищеназваних критеріїв, зокрема, подачі представником позивача відзиву на апеляційну скаргу та його участь у двох судових засіданнях в режимі відеоконференції розмір витрат на правничу допомогу слід визначити в 10000 гривень, по 5000 гривень із кожного з відповідачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат`по 5000 гривень витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.