ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/26799/23

Провадження № 22-ц/4820/1460/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонова Т.В.

розглянув в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/26799/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Янцеловським Миколою Францовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 травня 2024 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В жовтні 2023 року ПАТ «Уніка» звернувшись до суду за позовом та просило ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з ОСОБА_1 втрати від інфляції в сумі 51811,11 грн., три відсотки річних в сумі 11098,19 грн., а всього 62909,30 грн., а також 2 684 грн. судового збору та 8000 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду 14.11.2016 року по справі № 686/11970/16 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «УНІКА» було стягнуто заподіяну шкоду в розмірі 57 191,42грн. та судовий збір в сумі 1378 грн.

На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчий лист, який був пред`явлений для примусового виконання.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду у справі № 686/11970/16-ц, виконано в примусовому порядку 29.08.2023 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням приватного виконавця Лабчук Р.М. №8/525.

Отже, позивач вказував, що у зв`язку з тривалим не виконанням рішення - з 12.03.2017 року (дата, з якої строк позовної давності зупинено, згідно §4 даного позову) по 29.08.2023 року (дата виконання рішення суду) позивачем були понесені збитки, розмір яких становить - збитки від інфляції 51 811,11грн.; 3% річних за аналогічний період 11 098,19 грн. Отже, посилаючись на вищевказані обставини, просив суд задоволити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2024 року вказаний позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «Уніка» втрати від інфляції в розмірі 51811, 11 грн., три відсотки річних в сумі 11098,19 коп., 8000 грн. витрат на правову допомогу та 2684 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 через свого представника адвоката Янцеловського М.Ф. подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи не було застосовано норми матеріального права, що регулюють порядок виникнення зобов`язання на підставі судового рішення, а також всупереч чинному законодавству не було враховано правові висновки Верховного Суду в постановах від 10.10.2014р. по справі №6-113цс14, від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц, від 24.10.20218р. по справі № 308/8645/15цс, від 05.12.2018р. у справі № 589/2800/15-ц. від 14.09.2021р. у справі № 902/1023/19, від 23.11.2022р. у справі № 285/3536/20 щодо підстав виникнення зобов`язальних правовідносин та стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Вважає, що доводи суду зводяться виключно до формального цитування положень ст.ст. 610, 612, 625 ЦК України без надання жодної правової оцінки висновків щодо застосування вказаних норм права до наявних спірних правовідносин.

Також, вказує, що всупереч його доводам суд не застосував до вказаного спору строків позовної давності.

Зазначає і те, що затягування виконання рішення суду відбулося саме з вини ПАТ «СК «Уніка» оскільки саме товариство протягом строку з 12.03.2017р. по 24.07.2023р. не вчинило жодних дій щодо примусового виконання рішення суду від 14.11.2016р. та реалізації власних прав як стягувача. Вважає, що саме дії позивача призвели до того, що він, боржник, був позбавлений можливості виконати рішення суду у встановленому чинним законодавством порядку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішенню суду зміні з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 25.11.2013 року між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 укладено Договір добровільного страхування №001401/4015/0000081 транспортного засобу Сітроен, д.н. НОМЕР_1 .

16.08.2014 року на а/д М-12-02 сталося ДТП за участю автомобіля Фольксваген д.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Сітроен д.н. НОМЕР_1 .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 26.08.2014 року, встановлено, що ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України.

На виконання умов Договору добровільного страхування транспортного засобу від 25.11.2013 року, укладеного між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 , ПрАТ «СК «УНІКА» відшкодувала ОСОБА_2 витрати на ремонт її автомобіля в сумі - 107 191,42 грн., що підтверджується платіжним дорученням №012880 від 18.09.2014 року і які були перераховані на рахунок станції технічного обслуговування.

ПАТ «СК «Провідна», з якою ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, поліс № АС/4856343, сплатила ПрАТ «СК «УНІКА» 50000 грн.

В зв`язку з цим ПрАТ «СК «УНІКА» в 2016 році звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 залишку страхового відшкодування в розмірі 57191,42 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.11.2016 року у справі № 686/11970/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПРАТ «СК «УНІКА» 57 191,42грн.

На підставі вищевказаного рішення було видано та пред`явлено для примусового виконання виконавчий лист у справі.

29.08.2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/11970/16-ц, виконано в примусовому порядку, що підтверджується платіжним дорученням та постановою про закінчення виконавчого провадження приватного виконавця Лабчук Р.М. №8/525.

Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N755/18006/15-ц).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Саме на підставі даних норм цивільного законодавства ПрАТ «СК «УНІКА» в 2016 році звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 в порядку суброгації у деліктному зобов`язанні залишку невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 57191,42 грн. внаслідок настання з вини відповідача дорожньо-транспортної пригоди і рішенням суду від 14.11.2016 року у справі № 686/11970/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПРАТ «СК «УНІКА» у відшкодування майнової шкоди 57 191,42грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем щодо відшкодування, завданої майнової шкоди, що підтверджує рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.11.2016 року у справі № 686/11970/16-ц про стягнення з відповідача на користь позивача 57 191,42грн., яке було виконано лише в серпні 2023 року.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, від 15 серпня 2018 року в справі № 589/5035/15-ц.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

З цих підстав доводи апеляційної скарги, що за даних правовідносин між сторонами не підлягають застосуванню норми ст. 625 ЦК України, так як, на думку апелянта, за даних обставин після ухвалення судового рішення про стягнення коштиів позивач не має права на отримання інфляційних та трьох відсотків річних слід відхилити. Такі доводи апелянта суперечать нормам цивільного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду з мотивів викладених вище.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду в справі № 285/3536/20 не заслуговують на увагу, оскільки обставини в тій справі є відмінними від обставин в даній цивільній справі.

Також необґрунтованим є посилання апелянта, що затягування виконання рішення суду відбулося саме з вини ПАТ «СК «Уніка» оскільки саме товариство протягом строку з 12.03.2017 року по 24.07.2023 року не вчинило жодних дій щодо примусового виконання рішення суду від 14.11.2016р. та реалізації власних прав як стягувача, а він, боржник, був позбавлений можливості виконати рішення суду у встановленому чинним законодавством порядку.

Апелянтом не наведено жодних доказів з яких причин він добровільно не міг виконати рішення суду, хоча йому було достеменно відомо про такий його обов`язок. Звернення рішення суду до примусового виконання є правом, а не обов`язком стягувача, та жодним чином не впливає на обов`язок боржника щодо його виконання.

В той же час, задовольняючи позов про стягнення пені та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання в повному обсязі, суд першої інстанції допустив помилку та не застосував при вирішенні спору строків позовної давності звернення до суду.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Така правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц

В суді першої інстанції представник відповідач заявив суду клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 56).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Позивачем позов до суду подано поштою 05 жовтня 2023 року, тобто після 30 червня 2023 року, та позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 12 березня 2017 року по 29 серпня 2023 року.

Однак в зв`язку з тим, що карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, останнім днем подання позову про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних з врахуванням положень п. 12 розділу «Прикінцеві положення» ЦК України за період з 12 березня 2017 року по 30 червня 2020 року було 30 червня 2023 року.

Також з врахуванням дати подання позову позивачем пропущено строк позовної давності за період з 01 липня 2023 року по 04 жовтня 2023 року.

За таких обставин інфляційні втрати та три відсотки річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в межах строків позовної давності та позовних вимог, тобто з 05 жовтня 2020 року по 29 серпня 2023 року.

Сума боргу складала 57191,42 грн., строк прострочення з 05 жовтня 2020 року по 29 серпня 2023 971 день, а тому 3% річних від суми боргу 57191,42 грн., складає 4564,24 грн. (57191,42/100х3/365х971).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до спільного Листа Верховного суду України та Міністерства статистиками України № 62-97 від 3 квітня 1997 року індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, отже якщо платіж внесений або має бути внесений з 16 по 30 число кожного місяця, то розрахунок починається зі слідуючого місяця.

Оскільки сума боргу відповідача перед позивачем складала 57191,42 грн., рішення суду виконано 29 серпня 2023 року, то сума боргу відповідача перед ОСОБА_3 з урахуванням індексу інфляції за період з 05 жовтня 2020 року по 29 серпня 2023 року становить 84 287,15 грн. (101,00 : 100) x (101,30 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) = 1.47378353. Інфляційне збільшення: 57 191,00 x 1.47378353 - 57 191,00 = 27 096,15 грн.

З урахуванням викладеного з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних в сумі 4564,24 грн. та інфляційні втрати в сумі 27 096,15 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив ціну позову в сумі 62909,3 грн.

Позов задоволено на суму 31660,39 (4564,24 грн.+27 096,15) грн., тобто на 50,32 % (31660,39х100: 62909,3).

При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2684 грн.

Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову у розмірі 1350,59 грн. (2684х50,32%).

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорцйно задоводених позовних вимог в сумі 4025,6 грн. (8000х50,32%).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Янцеловським Миколою Францовичем, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 травня 2024 року змінити.

Викласти резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 травня 2024 року в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (місцезнаходження: м. Київ, вул. О.Теліги, 6-в, корп. 4, ЄДРПУО 20033533) три проценти річних від простроченої суми в розмірі 4564,24 грн. та інфляційні втрати в розмірі 27 096,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (місцезнаходження: м. Київ, вул. О.Теліги, 6-в, корп. 4, ЄДРПУО 20033533) судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору в сумі 1350,59 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4025,6 грн.»

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова