Провадження № 2/761/3237/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Лишняк А.О.,

від позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

від відповідача: представник ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Саадулаєва А.І.

Предметом спору у первісній позовній заяві є визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 разом із батьком.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2023 року відкрито провадження у справі.

14 вересня 2023 року від відповідача на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Предметом спору у зустрічній позовній заяві є визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 разом із матір`ю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2023 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Первісна позовна заява обґрунтована тим, що 07 червня 2009 року ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4 уклали шлюб. Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився малолітній син - ОСОБА_5 . З 2018 року позивач з відповідачем та їх сином проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Після початку російської збройної агресії проти України, позивач з відповідачем та їх спільним сином деякий час перебували на території України, проте, в червні ними спільно було вирішено, що відповідач з сином на деякий час задля їх безпеки виїдуть в Ірландію . 05 липня 2022 року відповідач з сином вирушила до Ірландії . Також, між позивачем та відповідачем була домовленість, що відповідач буде привозити сина щоквартально на канікули, як мінімум на захід України або в м. Київ. Однак, відповідач повідомила, що записалась на дворічне очне навчання та ще на курси англійської мови, і це відповідно забирає багато часу в неї. Крім цього, позивач і відповідач мали домовленість, що відповідач на період перебування в Ірландії буде приділяти максимум уваги синові. Як стало відомо позивачу зі слів відповідача, то вона не мала працевлаштування і отримувала соціальну допомогу завдяки тому, що у неї є дитина та відсутній батько. Відповідач отримувала соціальну допомогу та її не примушували працевлаштовуватися в Ірландії . Звертає увагу, що відповідач вводила в оману позивача по тривалості осінніх канікул 2022 сина в Ірландії , де він відвідував місцеву школу, з метою, щоб позивач не наполягав на приїзді її з сином. В кінці 2022 року після численних вмовлянь позивача привезти сина в Україну, хоча б на захід України, відповідач привезла сина на строк з 31 грудня 2022 року по 08 січня 2023 року. Однак, після повернення відповідача з сином в Ірландію , вона повідомила позивача, що вона не планує повертатися до України, оскільки їй дуже подобається в Ірландії , і їй необхідно буде влаштовувати своє особисте життя, а також відповідач повідомила позивача, що хоче отримати Ірландське громадянство для себе та сина, і що вона не впевнена чи їй взагалі потрібен шлюб з позивачем. Також, позивач під час спілкування з сином дізнався, що йому в Ірландії не дуже комфортно, оскільки він з відповідачем та ще однією жінкою проживають в одній кімнаті. В кімнату постійно приходять жінки, що створює несприятливі умови для навчання сина. Жінка, яка проживає з відповідачем та сином має проблеми з алкоголем та заважає вчити йому уроки. Через зайнятість відповідача, син не завжди має можливість відвідувати спортивні секції, достатньо гуляти, син не завжди міг бути присутнім на онлайн навчанні в українській школі. Відповідач не могла допомагати сину повністю по школі через брак часу завдяки своєму навчанню. В свою чергу позивач займався англійською з сином дистанційно. Син повідомив позивача, що йому не подобається їжа, і він їсть там не все. В кімнаті їм готувати заборонено, а їжу в їдальні він їсть частково. Ірландська школа, яку він відвідує не має їдальні. Перерви між їжею з 8 ранку до 15-16 години, і харчування сина базується в основному на бутербродах та піці. Після отриманої інформації від сина, позивач почав переконувати відповідача, щоб вона поверталася з сином до України, але відповідач відмовилась.

Позивач неодноразово намагався переконати відповідача, що проживання сина разом з ним повністю відповідатиме інтересам дитини, так як він має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися його вихованням та оздоровленням, активним відпочинком, його соціальним та моральним розвитком, що унеможливить страждання через розрив з батьком, і якнайкраще забезпечить задоволення та захист його інтересів. Однак, всі зусилля позивача були марними, оскільки відповідач навідріз відмовляється, щоб син залишився в Україні та проживав з позивачем. У зв`язку із викладеним, позивач змушений звернутися до суду з заявою про визначення місця проживання сина разом із батьком.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 постійно слідкувала за станом здоров`я дитини, його розвитком, займалась вихованням та піклувалася про сина. Мати та син завжди мали добрий та міцний психологічний контакт та прив`язаність один до одного. За правилами тимчасового захисту в Республіці Ірландія , ОСОБА_4 отримувала матеріальну допомогу у розмірі 262 євро на тиждень (з них на дитину 48 євро) (до підвищення у січні 2023 року розмір допомоги становив 248 євро на тиждень), щомісячну допомогу на дитину в розмірі 140 євро, а також безкоштовну медичну допомогу як для себе, так і для дитини. В кінці червня 2023 року, після закінчення навчання дитини в школі, ОСОБА_4 з сином приїхали додому, у Київ . За попередньою домовленістю, позивач залишила сина з відповідачем у Києві на час літніх канікул. Повернувшись за сином в Київ в кінці серпня 2023 року, позивач навіть не змогла нормально поспілкуватися з сином, оскільки відповідач фізично перешкоджав їй у цьому: забрав дитину у м. Миргород, де проживають його батьки, не дозволяв ввійти у квартиру, коли позивач приїхала у м. Миргород. Позивач змушена була викликати поліцію задля можливості поспілкуватися з дитиною, та змогла зробити це тільки в присутності поліції. Розмова з дитиною відбувалася також в присутності родичів відповідача та супроводжувалась криками та образами з їх боку, таким чином позивач та дитина знаходилися під тиском зі сторони відповідача та його родичів.

Відповідач за первісною позовною заявою подала до суду відзив на первісну позовну заяву, в якому просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що коли відповідач приїхала до Києва за дитиною, то не застала дитину вдома. Позивач вивіз дитину до Миргорода , де проживають його батьки, попередивши вчительку, що ОСОБА_5 не прийде до школи до 4 вересня, саме в цей день відповідач мала повертатися з сином до Ірландії . Коли відповідач зателефонувала позивачу і просила привезти дитину для побачення з нею та з бабусею, позивач відмовив. Він сказав, що відповідач може приїхати до Миргорода . Відповідач 31.08.2023 року приїхала разом зі своєю мамою, братом і племінником побачити сина. Однак, позивач нікого не впустив до квартири, і не випускав дитину до мами і її сім`ї з квартири у АДРЕСА_2 . Довелося викликати поліцію. З поліцією увійшла до квартири лише відповідач, в квартирі були батьки позивача, сусідка, і син. Всі вони при дитині ображали сім`ю відповідача та називали «сворою», кричали на відповідача. В цьому балагані поліцейські брали пояснення у позивача і відповідача. Налякана дитина зі сльозами казала, що хоче лишитися з татом, і що мама приїхали їх бити. Побачення тривало годину. Оскільки позивач зазначив, що в нього є довідка, що він повністю здоровий, до того ж він являється лейтенантом запасу, а отже придатний до служби в армії, а відповідно є ризик, що його можуть призвати захищати Батьківщину під час війни. Відповідач, яка також повністю здорова, хоче лишатися з сином разом.

Позивач за первісним позовом подав до суду відповідь на відзив.

Відповідач за первісною позовною заявою подала до суду заперечення на відповідь на відзив.

Відповідач за зустрічною позовною заявою подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що з акта обстеження умов проживання від 14 серпня 2023 року та акта оцінки потреб сім`ї/особи та висновку оцінки потреб особи, вбачається, що син ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не хоче повертатися в Ірландію , і хоче залишитися з батьком в Україні. Крім цього, ОСОБА_4 повністю усунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина та його утримання.

В судовому засіданні, яке відбулось 26.06.2024 року, позивач за первісним позовом та його представник підтримали первісну позовну заяву та просили її задовольнити з підстав викладених у ній. Крім того, заперечили проти задоволення зустрічної позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві та додаткових поясненнях.

В судовому засіданні, яке відбулось 26.06.2024 року, представник відповідача за первісним позовом заперечив проти задоволення первісної позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві та додаткових поясненнях. Крім того, підтримав зустрічну позовну заяву в повному обсязі, просив її задовольнити з підстав викладених у ній.

В судове засідання, яке відбулось 26.06.2024 року, представник третьої особи не з`явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, думку дитини, суд дійшов висновку, про задоволення вимог первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07 червня 2009 року ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4 уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що зроблено відповідний актовий запис № 1076.

Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився малолітній син - ОСОБА_5 .

З 2018 року позивач з відповідачем та їх сином проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2017 року.

З акта обстеження умов проживання від 14.08.2023 року та акта оцінки потреб сім`ї/особи від 08.08.2023 та висновку оцінки потреб особи від 08.08.2023, вбачається, що син ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не хоче повертатися в Ірландію , і хоче залишитися з батьком в Україні

Із висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.12.2023 №109-7540, вбачається, що орган опіки та піклування, враховуючи сталі соціальні зв`язки , місце навчання, бажання дитини, керуючись інтересами дитини, вважає, що малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доцільно проживати з батьком ОСОБА_1 однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини.

Допитана в судовому засіданні, яке відбулось 24.04.2024, свідок ОСОБА_10 надала показання, в яких зазначила, що з початку війни дитина була разом з матір`ю. Літом 2022 року мати з дитиною поїхали до Ірландії . Свідок з ОСОБА_4 зв`язок не підтримувала. Свідок є сусідкою сторін у справі. Дитини спокійна, не разу не чула від нього, що він хоче до матері.

Допитана в судовому засіданні, яке відбулось 24.04.2024, свідок ОСОБА_11 надала показання, в яких зазначила, що є хрещеною для ОСОБА_5 . Останній перебував в Ірландії , з його слів, де його виставляли в коридор, бо мати хотіла спілкуватися з подругами, у дитини було неналежне харчування. Свідок вважає, що дитині буде комфортно з батьком, з яким дитина розвивається фізично і духовно. Зі слів дитини, він ображений на мати, вона не йде з ним на контакт. Ні разу не чула від дитини, що він хоче до мати, та не хоче бути з нею.

Допитаний в судовому засіданні, яке відбулось 27.05.2024, дитина ОСОБА_5 надав показання, в яких зазначив, що хоче проживати з батьком, та не хоче перебувати з матір`ю. В Ірландії не було смачної їжі, жили в маленькій кімнаті з п`яною жінкою, сестрою матері. В Ірландії тяжка учбова програма, там він рідко відвідував басейн, 1 раз на 3-4 місяці. В Києві регулярно відвідував з батьком басейн і футбол. З матір`ю не спілкується, бо вона йому погрожувала.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути о найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 7 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Суд звертає увагу на те, що незважаючи на те, що дитина тривали час проживала з матір`ю, якою не доведено, що в Ірландії нею були створені належні умови проживання і розвитку, та свідчення дитини вказують на відсутність таких умов, і на даний час між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, - місце проживання дитини слід визначити з батьком, що буде відповідати інтересам дитини. Суд вважає, що проживання дитини з матір`ю, не буде сприяти забезпеченню найкращих інтересів дитини, гармонійному розвитку та зв`язку з батьком, оскільки у разі проживання дитини з матір`ю за межами України, дитина буде позбавлена можливості зустрічатися та спілкуватися з батьком, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини. Також, суд виходить із того, що обставин, які б давали підстави вважати, що з боку батька мало місце неналежне виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини не встановлено.

Суд встановив обставини, які характеризують як батька так і матір дитини, а також врахував відносини, які склались між ними з часу народження дитини, обставини за яких дитина виїхала з України, перебувала без батька, та умови проживання в Ірландії .

Під час з`ясування думки дитини, останній зазначив, що любить батька та бажає з ним проживати, а також не бажає проживати з матір`ю.

Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що визначення місця проживання малолітнього сина з батьком, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду.

В контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам, суд дійшов висновок про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Крім того, суд роз`яснює сторонам, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Зустрічний позов ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: