Справа № 286/1809/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл в натурі житлового будинку, який належить співвласникам на праві спільної часткової власності , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в якому просить розділити в натурі, перебуваючий у спільній частковій власності сторін житловий будинок в АДРЕСА_1 , припинити право спільної часткової власності, визначити йому частку у розмірі 1/1, виділивши йому в окремий об`єкт наступні приміщення: веранду пл. 11,1 кв.м, вітальню пл. 13,0 кв.м, кухню пл. 9,0 кв.м, санітарну кімнату пл. 6,5 кв.м, коридор пл. 2,7 кв.м, кімнату пл. 17,9 кв.м, кімнату пл. 12,8 кв.м, визнавши за ним право власності на вказані приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що інакше не в змозі реалізувати своє право на приватизацію присадибної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 24.07.2024 року.

У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Сторони, будучи належно повідомленими, в судове засідання не прибули. Позивач у позові просив розглянути справу без його участі. Відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову не заперечує. Неявка сторін не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Розглянувши вимоги та доводи позивача, оцінивши та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з доданої до позову копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 15.01.2018 року приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. у спадковій справі № 13/2014, зареєстрованого в реєстрі за № 63, ОСОБА_1 (позивач у справі) є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кушнерчук О.М. 03.03.2008 року, зареєстрованого за реєстровим № 111, зареєстрованого в Коростенському БТІ 05.03.2008 року в книзі 17, номер запису 1854.

Тобто згідно з правовстановлюючим документом позивач є власником квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається з доданих до позову копій матеріалів технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_3 , виготовленого 01.02.2018 року КП „Коростенське МБТІ ЖОР на замовлення ОСОБА_1 , інвентаризаційна справа № 1319, житловий будинок по АДРЕСА_4 , 1930 року побудови, загальною площею 121,30 кв.м., житловою площею 59,4 кв.м., одноповерховий, складається з квартир АДРЕСА_5 , тобто є двоквартирним. До складу квартири АДРЕСА_6 входять приміщення: веранда площею 11,1 кв.м., вітальня площею 13,0 кв.м., кухня площею 9,0 кв.м., сан.кімната площею 6,5 кв.м., коридор площею 2,7 кв.м.; кімната площею 17,9 кв.м.; кімната площею 12,8 кв.м.; усього по кв.1: загальна площа 73,0 кв.м., житлова площа 30,7 кв.м. До складу квартири АДРЕСА_7 входять приміщення: коридор площею 6,5 кв.м., кладова площею 2,2 кв.м., кухня площею 7,2 кв.м., кімната площею 16,2 кв.м., кімнати площею 12,5 кв.м., кладова площею 2,4 кв.м., кладова площею 1,3 кв.м., усього по кв.2: загальна площа 48,3 кв.м., житлова площа 28,7 кв.м.

Доказів щодо відомостей про наявність чи відсутність зареєстрованих прав власності чи інших речових права за адресою місцезнаходження об`єкта: АДРЕСА_1 , за якою розташована квартира 1 будинку, власником якої згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом є позивач, останнім суду не надано.

Натомість до позову додано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно від 28.04.2024 року, з якої вбачається, що за параметрами запиту - адреса місцезнаходження об`єкта: АДРЕСА_1 , відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження відсутні.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що будинок по АДРЕСА_8 , є одним і тим самим об`єктом нерухомості, зокрема доказів щодо перейменування вулиці.

Як вбачається з доданого до позову витягу із рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради від 22.02.2024 року № 1339 „Про зміну статусу квартир на індивідуальні житлові будинки, органом місцевого самоврядування за зверненням громадян змінено статус квартири АДРЕСА_2 на індивідуальний житловий будинок; змінено адресу індивідуального житлового будинку, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_9 з номера „ АДРЕСА_10 .

Як видно з доданих до позову копій державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 935000, серії ЯЖ № 935001, серії ЯЖ № 935002, серії ЯЖ № 93499, ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_4 (відповідач у справі), є власником земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0561 га з кадастровим номером :01:012:0400, площею 0,0045 га, з кадастровим номером :01:012:0401, площею 0,0013 га з кадастровим номером :01:012:0402, площею 0,0010 га з кадастровим номером :01:012:0399.

Наявні матеріали справи свідчать, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , а не частини будинку. Доказів того, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_11 або по АДРЕСА_1 , сторонами суду не надано.

Згідно з ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. (ч.1). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. (ч.2) У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3).

Згідно з ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок (квартиру) може бути виділено відокремлену частину будинку (квартири), яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Виділ часток (поділ) жилого будинку, який перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо) (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 601/180/16).

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11 (провадження № 1-17672св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.

Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 127/28684/18 провадження № 61-17068св19) зазначено, що за відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом та після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється; при виділі частки із спільного рухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо). Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19), постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом № 55 від 18.06.2007 року Міністерства з питань житлово-комунального господарства України.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Виходячи з положень статей 183, 364 ЦК України та роз`яснень, викладених в пунктах 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», суд доходить висновку, що виділ частки в натурі із спільного будинку може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Отже, виділ в натурі частки з житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо сторонами організовано відокремлені ізольовані приміщення із самостійними виходами і окремими системами життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), які технічно можуть скласти окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, і водночас за розмірами відповідають розміру часток співвласників у праві власності на майно кожної із сторін.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суту за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цивільного процесуального законодавства, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (cт.13 ЦПК України).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що житловий будинок по АДРЕСА_8 перебуває у спільній частковій власності сторін. Судом встановлено, що позивач внаслідок спадкування набув у власність квартиру в житловому будинку, статус якої за рішенням органу місцевого самоврядування згодом змінено на індивідуальний житловий будинок, і не набував у власність частки у спільній власності на будинок.

Крім того, позивач стверджує, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, за яким він набув право власності на квартиру АДРЕСА_6 , він фактично є власником 1/2 частини будинку, яку він і просить суд йому виділити в натурі. Однак, таке твердження суперечить матеріалам справи, оскільки згідно з наявними у справі копіями матеріалів технічного паспорту, житловий будинок має загальну площу 121,3 кв.м., з яких площа квартири АДРЕСА_6 складає 73 кв.м., а площа квартири 2 складає 48,3 кв.м., що розрахунково не є рівними частками.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2692,98 грн.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 273, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Сплачені судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.07.2024 року.

Суддя: В. І. Вачко