ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5735/24

Провадження № 22-ц/4820/1373/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю представника відповідача Держави Україна Дмитришиної В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/5735/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 травня 2024 року (суддя Мазурок О.В., повне судове рішення складено 22 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, а з 24 лютого 2022 року триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію Україну. Такі дії російської федерації та очевидна бездіяльність Держави Україна, яка допустила до військового конфлікту з російською федерацією, привели до порушення прав позивача, в тому числі і права на мир.

ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він зазнав душевних страждань і принижень, переніс неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку, безпеку своїх близьких та дітей, були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршились відносини з оточуючими людьми, він вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх порушених прав, в тому числі неодноразово змушений був переховуватися у непристосованих бомбосховищах під час оголошення повітряних тривог, що і заподіяло моральну шкоду.

Тому позивач просив суд стягнути в рахунок одноразового відшкодування моральної шкоди з держави російська федерація 1500000 грн та з Держави Україна - 1 грн моральної шкоди, завданої порушенням його прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 травня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному прядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач посилається на те, що судом не враховано порушене його конвекційне право на мир і похідні від цього права, суд належного відшкодування не забезпечив та не виконав завдання цивільного судочинства. Суд діяв не як арбітраж, оскільки самостійно, за власною ініціативою став на захист інтересів агресора держави російська федерація, який не подавав письмового відзиву чи заперечень, не надав доказів як на спростування своєї вини, так і на спростування презумпції завдавача шкоди, повністю ігнорував судові засідання та не проявляв зацікавленості в наслідках вирішення правового спору.

ОСОБА_1 вважає, що обраний ним спосіб захисту порушеного права у вигляді одноразового відшкодування є належним, достатнім, ефективним, установленим законом, об`єктивно виправданим та обґрунтованим і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту порушеного права. Такий спосіб захисту порушеного права відповідає характеру правопорушення та цілям судочинства, не суперечить принципам верховенства права та правової визначеності, не потребуватиме повторного звернення до суду, а судове рішення буде виконуваним і відповідатиме принципу процесуальної економії. На думку позивача, його звернення до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

ОСОБА_1 зауважує, що саме правопорушники повинні доказувати відсутність своєї вини і спростовувати презумпцію завдавача шкоди, його правова позиція проста та очевидна: кожна людина-громадянин України, який не втік за межі держави Україна, має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок збройної агресії держави російська федерація, оскільки отримав сильний, руйнівний для психології людини, емоційний стрес, який після 24 лютого 2022 року переріс у триваючі страждання, і розумний розмір цього відшкодування не може бути меншим за один мільйон гривень. Більше того, військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.

Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що в Україні, відсутній належний преюдиційний судовий досвід щодо визначення розміру шкоди, завданої збройною агресією, тому слід керуватись досвідом розвинутих країн та партнерів по НАТО.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідача Держави Україна Дмитришина В.В. заперечила проти доводів апеляційної скарги щодо відповідача Держави Україна та просить її в цій частині відхилити.

Інші учасники справи до суду не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з держави російської федерації, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем усіх складових деліктних правовідносин, в тому числі завдання моральної шкоди і її розміру та відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Держави Україна моральної шкоди, суд також дійшов висновку про недоведеність складу цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності Держави Україна перед позивачем за спричинену йому моральну шкоду.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України. Зареєстрованим місцем його проживання є квартира АДРЕСА_1 .

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

За змістом статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти цивільного права.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина 1 статті 167 і стаття 170 ЦК України).

Під компетенцією розуміють сукупність предметів віддання, завдань, повноважень, прав та обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина 4 статті 58 ЦПК України).

Тому у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

Так, згідно з частиною 1 та пунктом 2 частини 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом частин 3, 5 статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

На підставі частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини 1 статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Згідно з частиною 3 статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, законодавець наділив саме суд правом визначати розмір грошового відшкодування.

Згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди, можуть слугувати дані, що підтверджують дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 5, 6 статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Врахувавши факт збройної агресії держави російська федерація проти Держави Україна з 20.02.2014 та факт повномасштабного вторгнення держави російська федерація на територію України з 24.02.2022 та оцінивши у відповідності до вимог статі 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не надав доказів саме заподіяння йому моральної шкоди і її розміру внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; доказів бездіяльності держави Україна, що призвели до військового конфлікту; та наявності причинного зв`язку між такою бездіяльністю і заподіяною позивачу шкодою.

Адже, копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 та копія довідки про реєстрацію місця проживання особи, що подані позивачем, не є доказами саме заподіяння йому моральної шкоди і її розміру внаслідок збройної агресії російської федерації проти Держави Україна; не є доказами бездіяльності держави Україна, що призвели до військового конфлікту; та доказами наявності причинного зв`язку між такою бездіяльністю і заподіяною позивачу шкодою.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через недоведеність позивачем складу цивільного правопорушення.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на судову практику в аналогічній категорії справ, оскільки для доведення позову про відшкодування шкоди позивач має довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. І відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. У конкретній справі процес доказування, а відповідно й правозастосування, може бути різним.

Отже колегія суддів вважає, що міськрайонний суд правильно визначився з правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції та не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог і впливали на їх законність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

Порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, суд першої інстанції не допустив.

Оскаржуване рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 липня 2024 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай